Välkommen till vår hemsida!

Trots att det är över 200 år sedan Sverige var i krig har det inte varit evig fred i vårt avlånga land. Här fokuserar vi på striderna med våra grannar från 1500-talet fram till idag.
Studera de avgörande striderna, lär dig om förberedelser och misstag och möt stora ledare från bland annat slagen vid Breitenfeld och Lützen.
Det stora nordiska krigets många dramer får stort utrymme och du kan läsa om Karl XII:s fälttåg i Ryssland, belägringen av Viborg, slaget vid Dynekilen, Armfeldts fälttåg i Tröndelag, karolinernas dödsmarsch och Karl XII:s död på Fredrikstens fästning. Ta del av Norges frihetskamp och upptakten till Sveriges sista krig.
Vi tar också en närmare titt på vår världsledande vapenindustri. Läs om stridsflygplanen som tog Sverige in i jetåldern, om den svenska pansarutvecklingen som väckte internationellt intresse och om Bofors historia.

★

INNEHÅLL

ärkefiender Krig och fred i norr

Genom århundradena har Sverige legat i krig med Norge och Danmark om makt och territorium. Läs om striderna, styrkorna, ledarna och konsekvenserna i triumf och tragedi.

06	det nordiska sjuårskriget (1563-1570)När de två tronföljarna, Fredrik II av Danmark-Norge och Erik XIV av Sverige, tävlar om att återta territorier finns det inget annat alternativ än krig.
16	Slagen vid Breitenfeld och Lützen (1631-1632)
Det som vi idag kallar trettioåriga kriget har pågått i tolv år när Gustav II Adolf beslutar sig för att delta.
28	Karl X Gustavs andra danska krig (1658-1660)
Det dansk-svenska kriget 1658-1660 var ett krig mellan Danmark-Norge och Sverige, där det förstnämnda landet stöddes av Förenade Nederländerna och Polen.
DET STORA NORDISKA KRIGETDET STORA NORDISKA KRIGET
44	Karl XII:s fälttåg i Ryssland (1708-1709)
Efter att ha besegrat alla sina fiender var det bara tsar Peter I och Ryssland som kämpade mot Karl XII och hans karoliner. De båda imperiernas öde stod på spel i striderna vid Lesnaja och Poltava.
62 	Belägringen av Viborg (1710)
Efter stora nordiska krigets utbrott befäste svenska trupper hamnen i Viborg, men för att skydda S:t Petersburg ville ryssarna inta slottet. Segern vid Poltava gjorde detta möjligt.
70	Slaget vid Dynekilen (1716)	I fjorden norr om Strömstad utkämpades ett slag mellan en dansk-norsk styrka och en svensk transportflotta. Karl XII:s försök att erövra Norge skulle komma att allvarligt störas av utgången.
84	För nya fälttåg (1717-1718)
Efter reträtten 1716 försökte Sverige göra nya inbrytningar i Norge, vilket ledde till upprustning och plundring.
90 	armfeldts fälttåg i tröndelag (1718-1719)
Överbefälhavaren för Jämtlands armé anfaller Tröndelag.
102	Karolinernas dödsmarsch (1718-1719)
Under reträtten efter fälttåget utspelar sig katastrofen på Öjfjället då tusentals karoliner dör.
112 	Belägringen av Fredrikstens fästning (1718)
Om fästningen föll skulle vägen till Oslo vara öppen, men krigströtta svenska styrkor fick det svårt när Karl XII dödades.
- - - - - - - - - - - - - - -
122	Kriget mellan Sverige och Norge (1807-1814)
Norges kamp för självständighet och Sveriges sista krig.
140	Svenskt pansar
Svenska stridsvagnar och brigader.
146	Stridsvagn S
Klassisk stridsvagn 103.
152	Saab J 29 stridsvagn
Svensk flyg- och rymdindustri går in i jetåldern.
156	Svenska frivilliga piloter
Svenska piloter flög för Finland under vinterkriget 1939-1940.
158	Bofors - världsledande vapentillverkare
Berättelsen om en av världens ledande vapentillverkare.

90

Armfeldts kampanj i Tröndelag

156

Svenska frivilliga piloter i finska vinterkriget 1939-1940

Karl XII:s fälttåg

i Ryssland

44

SAAB J 29 FAT

152

16

Slaget vid  lÜTZEN

BOFORS vapen
världsledande i 140 år

158

146

Tank S

Sverige I

Kalmarunionens skugga

Maktkamp, uppror och vägen till självständighet 1389-1523

När Kalmarunionen upprättades i slutet av 1300-talet var ambitionen att förena de nordiska länderna under en krona och skapa en stark politisk och ekonomisk motvikt till den mäktiga nordtyska Hansan. För Sveriges del visade sig unionen dock bli en utdragen konfliktfylld period, präglad av maktkamper mellan kung och riksråd, upprepade uppror och ett växande motstånd mot den danska dominansen. Mellan 1389 och 1523 blev unionen både ett ramverk för samarbete och en arena för allt djupare politiska motsättningar - till slut så stora att den kollapsade.

Drottning Margareta av Danmark, Sverige och Norge.

• OBSERVERA! Citat i hela ansökan är inte korrekta och måste ersättas med riktig text.
• Bilder som inte har bildtexter: Här saknas texter i manuset - PE måste involveras.
• Alla titlar, nyckeltitlar och ingresser: Det ser inte bra ut nu. Jag har prioriterat text och inte typografi - all grafik, layout och typografi måste ses över och justeras.
• Det finns nu totalt 18 kapitel - kontrollera detta mot Excel-filen i mapp 5. Kapitelrubrikerna måste också kontrolleras - de är inte riktigt konsekventa nu. Färgkoderna behöver också justeras.
• Jag har lagt till upp till 2 sidor biografi på de kapitel som har detta. Här bör vi skapa en separat visuell mall som gör det tydligare att det är en biografi.
• PE skriver att vi kan bygga våra egna kartor från mapp 5 - jag har inte övervägt detta.

Unionsbrev från 1397.

Unionens födelse och Margaretas statskonst
Kalmarunionen uppstod i praktiken 1389, då Danmark, Norge och Sverige fick en gemensam monark, och ratificerades formellt 1397 i och med kröningen av Erik av Pommern på Kalmar slott. I själva verket var det drottning Margareta, en av Nordens viktigaste statschefer, som låg bakom denna politiska konstruktion. Trots att Erik kröntes till kung var han bara 15 år gammal och Margareta fortsatte att styra riket som förmyndare. Grundidén med unionen var ambitiös: De tre rikena skulle ha en gemensam kung, men samtidigt behålla sina egna lagar, institutioner och råd. Utåt skulle unionen agera som en enhet, särskilt i utrikespolitiken. I praktiken skapade detta arrangemang utrymme för tolkningar och konflikter. Hur mycket makt skulle ligga hos kungen och hur mycket hos de nationella eliterna? Detta var en särskilt brännande fråga i Sverige, där riksrådet och aristokratin noga bevakade sina privilegier. Redan unionsbrevet innehåller tvetydigheter som senare historiker har tolkat olika. Dokumentet var skrivet på papper, inte pergament, och kan ha varit ett utkast snarare än ett slutgiltigt bindande dokument. Denna tvetydighet skulle få konsekvenser: den gjorde det möjligt för både kungamakten och den svenska eliten att hävda att de agerade i enlighet med unionens anda.
Ett Sverige i gungning: centralmakt kontra lokala intressen
Margareta, och senare Erik av Pommern, lovade att följa svensk lag, som bland annat föreskrev att slotten skulle styras av "infödda svenskar". Trots detta valde kungamakten ofta att placera lojala ämbetsmän - många av dem utlänningar - på nyckelpositioner. Detta skapade missnöje, inte minst bland den svenska adeln och bönderna som upplevde ett ökat skattetryck och en hårdhänt administration. Missnöjet kulminerade i Engelbrektsupproret 1434-1436. Upproret startade i Bergslagen, ett ekonomiskt viktigt område präglat av gruvdrift, och spred sig snabbt. Engelbrekt Engelbrektsson blev upprorets ansikte utåt och upprorsmännen erövrade flera slott. Kung Erik behöll visserligen kontrollen över strategiskt viktiga fästningar som Stockholm och Kalmar, men tvingades till eftergifter. Riksrådet fick större inflytande och kravet på att svenska män skulle styra över svenska slott fick förnyad kraft. Upproret avslöjade ett mönster som skulle komma att upprepa sig: När kungamakten försökte stärka sin kontroll svarade svenska samhällsgrupper - adel, prästerskap och bönder - med motstånd, ofta i form av väpnade uppror.
Härskarna och maktvakuumet
Med tiden blev det tydligt att unionen inte fungerade som en stabil politisk enhet. När Erik av Pommern avsattes i Danmark 1439 följde Sverige efter. Istället för en kung valde Sverige att styras av riksföreståndare, en ordning som i praktiken minskade unionens reella betydelse. Kristoffer av Bayern valdes senare till kung över alla tre rikena, men hans korta regeringstid bidrog inte till någon varaktig stabilitet. Efter hans död 1448 återupptogs maktkampen.
I Sverige valdes Karl Knutsson (Bonde) till kung, medan Danmark valde Kristian av Oldenburg. De följande åren präglades av krig, förhandlingar och skiftande allianser. För Sveriges del innebar det en instabil politisk situation där kungamakten, riksrådet och de regionala makthavarna ständigt kämpade om övertaget. Gotland, Skåne och gränstrakterna härjades flera gånger och krigföringen blev en återkommande börda för befolkningen.
Kristian I och det växande svenska motståndet
Kristian I försökte återuppbygga unionen under starkare kunglig kontroll. Detta innebar högre skatter, ökad militär aktivitet och en mer konsekvent politik för att knyta Sverige närmare Danmark. För många svenskar blev detta symbolen för unionens problem: Den uppfattades som ett verktyg för dansk maktutövning. Motståndet kulminerade i flera uppror under 1460-talet, där ärkebiskop Jöns Bengtsson och senare Sten Sture d.ä. spelade nyckelroller. Slaget vid Brunkeberg 1471 blev en vändpunkt.
Slaget vid Brunkeberg - vändpunkten i Sveriges kamp mot det danska herraväldet
Slaget vid Brunkeberg utkämpades den 10 oktober 1471 i Stockholm och anses vara ett av de viktigaste militära slagen i Sverige under 1400-talet. Det var ett möte mellan två olika politiska visioner för landet: å ena sidan de som stödde den danskdominerade Kalmarunionen under kung Kristian I, och å andra sidan de som kämpade för större självständighet för Sverige. Bakgrunden till striden låg i de långvariga konflikterna mellan den danske kungen och en växande svensk adels- och bondeopposition. Efter år av missnöje med utländskt inflytande, skattehöjningar och kunglig centralisering hade flera ledande svenska adelsmän anslutit sig till oppositionen. En av de viktigaste ledarna var Sten Sture d.ä. som hade fått stort stöd både bland adeln och bland borgare och bönder som ville att Sverige skulle styras med större hänsyn till deras egna intressen. I oktober 1471 närmade sig den danska armén Stockholm under ledning av Kristian I. Sten Sture samlade ett svenskt kavalleri och infanteri och valde att möta dem i området kring Brunkeberg, öster om staden. Själva striden var blodig och hård, men svenskarna lyckades utnyttja terrängen till sin fördel. De anföll från flera håll och tvingade danskarna att strida under ogynnsamma förhållanden.
När slaget var över stod Sten Sture och hans män som segrare. Kung Kristian I tvingades retirera och nederlaget försvagade hans ställning i unionspolitiken. För svenskarna hade segern en enorm symbolisk betydelse. Slaget vid Brunkeberg sågs som ett tecken på att Sverige kunde stå emot den danska militärmakten och samtidigt stärka den egna nationella identiteten. Segern vid Brunkeberg bidrog till att befästa Stures ställning som en ledande gestalt i svensk politik och gav nytt mod åt dem som ville ha ett Sverige med större självbestämmande. Händelsen har därför erkänts som ett viktigt kapitel i den svenska kampen mot unionsstyret - en kamp som inte bara utkämpades på slagfältet utanför Stockholm, utan också i den symboliska kampen om Sveriges framtid. Segern hade en enorm symbolisk betydelse och förevigades senare i konsten, bland annat i skulpturen Sankt Göran och draken. Även om unionen formellt fortsatte efter Brunkeberg försvagades den i praktiken. Sverige styrdes i allt högre grad som ett självständigt kungarike, där regenterna balanserade mellan diplomati och militärt motstånd.
Kung Hans - unionens sista försök till kontroll
Kung Hans var kung av Danmark och Norge från 1481 och blev senare även kung av Sverige under perioden 1497-1501. Han tillhörde släkten Oldenborg och försökte återuppbygga den vacklande Kalmarunionen. Hans tid som regent präglades av en tydlig önskan om en starkare kunglig kontroll över Sverige. Efter att Sverige under 1460-talet hade upplevt ett ihållande missnöje med den danska dominansen erkändes Hans 1483 som kung av Sverige genom en kompromiss - Kalmar recess. I praktiken gjorde detta honom till unionens formella överhuvud, men hans ställning var bräcklig. Många svenska adelsmän och riksdagsmän fruktade att Hans ville underminera Sveriges politiska självständighet och stärka det danska inflytandet. Hans styre i Sverige präglades därför av motstånd. Han förlitade sig ofta på utländska fogdar och rådgivare, vilket förstärkte misstron bland svenska adelsmän och bönder. Samtidigt uppfattades hans politik som ett åsidosättande av den svenska befolkningens ekonomiska och politiska intressen.
Motståndet nådde en kritisk punkt 1501 då ett nytt uppror bröt ut. Svenska ledare - däribland Sten Sture den äldre - gjorde uppror mot Hans styre och tvingade honom att lämna Stockholm. Efter detta försvagades Hans ställning i Sverige och hans kortvariga tid som svensk kung tog i praktiken slut. Hans tid som monark illustrerar de djupa motsättningar som präglade unionstiden: å ena sidan strävan efter nordisk enhet och kungamakt, å andra sidan ett växande svenskt motstånd mot utländsk dominans. Hans försök att stärka Kalmarunionen misslyckades och hans regeringstid markerade en allt tydligare brytning mellan Danmark och Sverige på väg mot upplösningmot upplösningen av unionen. De krig som följde, bland annat om Kalmar och Borgholm, dränerade landet på resurser. Samtidigt blev de interna konflikterna i riksdagen allt tydligare, med skarpa skillnader mellan fredspartiet och de som ville fortsätta striderna mot Danmark.
Kristian II och unionens fall
Dagarna efter sin kröning lät Kristian II arrestera 80-100 av Sveriges ledande adelsmän, präster och borgare - många av dem motståndare som hade stött upproret mot den danskdominerade unionen. De anklagades för kätteri, efter förväntade domar från en kyrklig domstol, och många dömdes till döden. Avrättningarna ägde rum på torget utanför dagens Stortorget i Gamla stan och bland dem som dödades fanns ledande adelsmän, präster och andra viktiga personer inom svensk politik och samhälle. Blodbadet skakade om befolkningen och väckte enorm avsky - inte bara i Sverige utan även i resten av Norden. Många såg händelserna som en grymhet som överskred all acceptabel straffrättslig praxis. Den kungliga kungörelsen om morden bidrog inte bara till att utestänga politiska motståndare utan också till att befästa bilden av Kristian II som en hård och hänsynslös härskare. Reaktionerna lät inte vänta på sig. I Sverige förenade blodbadet många motståndare till det danska styret och blev ett centralt motiv i den växande nationella upprorsrörelsen. Under ledning av Gustav Vasa reste sig svenskarna i uppror och mobiliserade mot den danske kungen, vilket inledde den era som kallas befrielsekriget.

Karl Knutsson Bonde.

Christopher av Bayern.

Modell för staty av Engelbrekt Engelbrektson

Karl Knutsson Bonde lämnar Viborgs slott för att bli krönt till kung.

Kung Hans av Danmark, kungen som gjorde ett sista desperat försök att hålla ihop unionen.

Kung Christian I av Danmark, Sverige och Norge.

Kung Kristian II räknade fel på svenskarna och förlorade Sverige och Kalmarunionen.

Sten Sture under slaget vid Brunkeberg den 10 oktober 1471.

Sten Stures intåg i Stockholm.

"S:t Göran och draken".

Blodbadet i Stockholm beseglade Kalmarunionens slutliga nederlag.

KALMARUNIONEN
1397-1521

Nordsjön

Karta redigerbar :-)

Trondheim

Jämtland

Härjedalen

Idre och Särna

Bottniska viken

Finland (svenska)

Berg

Oslo, Norge

Båhuslen

Brunbäck färja

Uppsala, Sverige

Västerås

Stockholm, Sverige

Östersjön

Skagerrak

Halland

Gotland

Bläckfisk

DANMARK

Jylland

Köpenhamn, Danmark

Bornholm

Saaremaa

Gustav Vasa, ursprungligen Gustav Eriksson, var kung av Sverige från 1523 till sin död och anses vara grundaren av den moderna svenska staten. Han ledde upproret mot den danske unionskungen Kristian II efter Stockholms blodbad 1520, en konflikt som ledde till Kalmarunionens sammanbrott och att Sverige blev ett självständigt kungarike. Med honom etablerades Vasaätten som Sveriges första ärftliga kungadynasti i ett enat och självständigt rike.

Kung Gustav Vasa

1496-1560

Gustav Vasa föddes troligen den 12 maj 1496 i Uppland som son till riksrådet Erik Johansson och Cecilia Månsdotter. Han växte upp i en adelsfamilj med nära band till den mäktiga Stureätten och fick utbildning i både hovliv och militärtjänst. Under maktkampen mellan den svenska och danska adeln tillfångatogs han av Kristian II och fördes till Danmark, men lyckades fly till norra Tyskland och därifrån tillbaka till Sverige 1520. Efter blodbadet i Stockholm, där bland annat hans far avrättades, började Gustav samla stöd för ett uppror mot det danska styret. Han fick successivt stöd i Dalarna och bland delar av adeln och 1521 valdes han till statschef. Med stöd av bl.a. Hansan och staden Lübeck förde han ett befrielsekrig mot Danmark. År 1523 valdes han till kung av Sverige i Strängnäs, vilket markerade slutet på unionstiden och upprättandet av ett självständigt svenskt kungarike. Som kung arbetade Gustav Vasa för att stärka statsmakten och bygga upp en mer centraliserad regering. Han omorganiserade förvaltningen, införde ett effektivare skattesystem och lade grunden till en stark kunglig administration. Under hans styre genomfördes reformationen och den lutherska kyrkan infördes som statskyrka. Samtidigt tog kronan kontroll över stora delar av kyrkans egendomar och rikedomar, vilket bidrog till att stärka statens ekonomi och kungens makt. Flera konflikter och krig ägde rum under Gustav Vasas regeringstid. Han ledde det svenska befrielsekriget mot Danmark 1521-1523, vilket förde honom till makten. Senare kom Dackefejden 1542-1543, ett omfattande bondeuppror i Småland under ledning av Nils Dacke, som protesterade mot höga skatter och reformationen. Upproret slogs ned med militärmakt och bidrog till att befästa kungens kontroll över riket. Gustav Vasa förde också krig mot Ryssland under perioden 1554-1557, ofta kallat det rysk-svenska kriget, där gränstvisterna i Finland och Karelen stod i centrum. Gustav Vasa avled den 29 september 1560 efter 37 år som kung. I efterhand har han setts både som en patriark som skapade ett enat och självständigt Sverige och som en hårdhänt härskare som använde propaganda, stränga lagar och militär makt för att säkra sin position. Trots detta anses han vara en av de mest betydelsefulla personerna i svensk historia och en nyckelperson i övergången från den medeltida unionstiden till en tid av nationalstat och centraliserad kungamakt.

Gustav Vasa och befrielsekriget

Åren 1521-1523 markerar en avgörande vändpunkt i Sveriges historia. Efter blodbadet i Stockholm och Kristian II:s maktövertagande styrdes riket av en danskvänlig regering som möttes av stark misstro och växande motstånd på många håll i Sverige. Missnöjet pyrde särskilt bland adel, präster och allmoge, som fruktade nya straff, högre skatter och förlorad självständighet. Samtidigt cirkulerade rykten om övergrepp och hämnd, vilket bidrog till att skärpa spänningarna och skapa en grogrund för uppror.

I detta oroliga landskap framstod den unge adelsmannen Gustav Eriksson Vasa som en samlande figur för motståndsrörelsen. Efter att ha undkommit dansk fångenskap försökte han vinna stöd i Dalarna, ett område som hade en lång tradition av att spela en aktiv roll i konflikter mot den danska överhögheten. De danska styrkorna i Sverige sökte ständigt efter den unge adelsmannen, men det var med nöd och näppe han undkom. De första försöken att få med sig bönderna misslyckades, men så småningom fick nya vittnesmål om kungens beteende stämningen att vända. Under våren och vintern kring årsskiftet 1520-1521 uppstod ett lokalt uppror där allmogen, med stöd av några svenska adelsmän, ville störta det danska styret.
Under våren 1521 närmade sig befrielsekampen i Sverige en mer öppen och militär uppgörelse mellan upprorsstyrkorna och den danskledda regeringen. I takt med att Gustav Vasa fick stöd i delar av Dalarna och Gästrikland ökade också myndigheternas vilja att möta motståndet med vapenmakt. Samtidigt fortsatte regeringen att försöka påverka vissa delar av landet genom brev och politiska försäkringar om kungens goda avsikter. Detta skapade tveksamheter i bland annat Hälsingland, där befolkningen var tveksam till att ansluta sig till upproret. På andra håll, framför allt i Gästrikland och i Gävle stad, fick upproret snabbare fäste. Flera svenska stormän som tidigare hållit sig i bakgrunden trädde nu fram och anslöt sig till motståndsrörelsen. Upprorsstyrkorna organiserades i flera divisioner, där lokala ledare tog ansvar för varje del av landet. Planen var att stärka kontrollen i Dalarna och samtidigt fokusera på strategiskt viktiga städer längre söderut. Regeringen i Stockholm insåg så småningom allvaret i situationen och skickade en betydande styrka norrut. Denna armé bestod inte bara av danska soldater utan även av erfarna legosoldater från flera europeiska regioner. Samtidigt utrustades fartyg för att patrullera kusten och hindra upproret från att få stöd från havet.
Slaget vid Brunbäcks färja
De båda sidorna närmade sig varandra vid Dalälven, en viktig naturlig vattendelare och strategisk linje mellan upprorsområdena i norr och de säkrare regeringskontrollerade områdena längre söderut. Under första halvan av april 1521 slog regeringsarmén läger vid Brunbäcks färja, inte långt från Krylbo. Här väntade de på att säkra överfarten och hindra rebellerna från att tränga längre söderut. Den rebellstyrka som kom för att möta dem leddes av lokala ledare från Dalarna och bestod till stor del av bönder och gruvarbetare som var fast beslutna att försvara området. Rebellerna intog sina positioner på norra sidan av floden och började skjuta pilar mot regeringsarmén. Den ihållande attacken skapade oro i lägret och tvingade motståndarsidan att retirera något från de mest utsatta positionerna. Samtidigt stod det klart att viljan att strida var olika på de båda sidorna. Medan rebellerna motiverades av en önskan att försvara sina egna områden, bestod regeringsarmén av en mer varierad styrka med olika grader av lojalitet och moral. Allteftersom situationen utvecklades manövrerade rebellerna för att få övertaget. En del av styrkan korsade floden utom synhåll och avancerade mot lägret från en oväntad riktning. Samtidigt anföll resten av rebellerna från norr. Striderna som följde utspelade sig på en öppen plats nära lägret. Striden var hård och kortvarig. Regeringsarmén försökte hålla ställningarna, men pressades tillbaka av en kraftfull attack. Många av soldaterna stupade i striden, andra flydde söderut och några försökte ta sig över floden i kaoset. Segern vid Brunbäcks färja hade stor symbolisk och praktisk betydelse för upproret. Den visade att rebellstyrkorna var kapabla att möta en reguljär armé i öppen strid och vinna. Nyheten om resultatet spreds snabbt och stärkte tron på att motståndet skulle kunna lyckas. När Gustav Vasa återvände efter att ha försökt säkra stöd i andra delar av landet möttes han av rapporter om segern och att flera stora män nu hade anslutit sig till upproret. Samtidigt gjorde sammandrabbningen det klart för regeringen att upproret inte längre var en lokal orolighet utan en växande konflikt som krävde en mer omfattande militär insats.
Under våren 1521 gick befrielsekriget in i en ny fas där rebellerna inte längre bara försökte säkra stöd i byarna och på landsbygden, utan även fokuserade på de större städerna. Kontrollen över de centrala städerna var avgörande för att bryta den danskledda regeringens grepp om riket och ge upproret politisk och militär tyngd. I detta sammanhang var Västerås stad av särskild strategisk betydelse. Den låg vid viktiga transportleder mellan Dalarna och Mälardalen och fungerade som ett administrativt och militärt nav för regeringsstyrkorna. Gustav Vasa använde tiden före framryckningen söderut till att organisera och förstärka armén. Styrkorna delades in i mindre enheter med lokala ledare, och övningar och förberedelser genomfördes för att göra rebellerna bättre rustade att möta en mer professionell motståndare. Samtidigt arbetade den danska regeringen i Stockholm med att samla trupper och säkra städerna. Båda sidor insåg att en konfrontation närmade sig och att utgången av striderna kring Västerås kunde få en avgörande betydelse för krigets gång.
Slaget om Västerås
I april 1521 rörde sig upprorsarmén söderut mot Västerås. Styrkan var betydligt större än tidigare och bestod av bönder, gruvarbetare och anslutna adelsmän. Inför marschen organiserades armén och delades in i divisioner med tydliga befälslinjer. Vapnen förbättrades så långt det var möjligt, bland annat skapades långa spjutspetsar som kunde stå emot fiendens ryttare. Ledarskapet betonade disciplin och samordning, vilket var nödvändigt för att möta en mer komplex regeringsarmé. Samtidigt drabbades rebellerna av ett bakslag. En av de divisioner som skulle rycka in västerifrån överraskades av regeringsstyrkorna efter att ha gjort olyckliga strategiska val och inte hållit vakt. Detta ledde till stora förluster och försvagade rebellernas samlade styrka inför den kommande huvudstriden. Trots detta fortsatte framryckningen mot Västerås och huvudstyrkan närmade sig staden utan att ha full överblick över vad som hade hänt med den västra avdelningen. När rebellarmén närmade sig staden valde regeringsstyrkorna att ge sig in i öppen strid. Kavalleriet red ut genom stadsportarna, följt av fotsoldater, och de två arméerna möttes på kullarna nordväst om staden. Rebellerna intog sina ställningar och bildade täta led av jungfrur för att stoppa fiendens kavalleri. Samtidigt avfyrades pilar mot de framryckande styrkorna. Attacken orsakade oro bland ryttarna, som tvingades retirera och återigen skapade oordning bland sina egna fotsoldater. Detta gav rebellerna övertaget i den första fasen av striden. Striden utvecklades snabbt till närstrid. En del av rebellarmén förföljde de retirerande styrkorna hela vägen in i staden, medan andra avdelningar ryckte in från ett annat håll och nådde stadens centrum. Här mötte de motstånd från gevärsskyttar med krutpistoler, som orsakade förluster för rebellerna. Trots detta lyckades man till slut övermanna dessa ställningar och vapnen föll i rebellernas händer. Striderna spred sig in i själva staden, där regeringsstyrkorna försökte samla sig kring befästa områden och byggnader. I ett sista försök satte försvararna eld på delar av staden för att blockera rebellernas framfart och skapa kaos. Elden hotade att förstöra stora områden och rebellerna tvingades avbryta delar av striderna för att få kontroll över lågorna. Det var först när branden var under kontroll som rebellerna kunde ta full kontroll över situationen. Utgången av slaget vid Västerås stärkte upproret ytterligare och visade att rebellstyrkorna nu kunde inta och hålla viktiga städer, vilket var av stor betydelse för befrielsekrigets fortsatta utveckling. Rebelledningens strategi var nu att sätta press på flera punkter samtidigt. Genom att belägra viktiga slott och hota viktiga städer hoppades man kunna splittra fiendens resurser och gradvis försvaga den danskledda administrationen. I detta sammanhang uppsala en central roll. Staden var både ett kyrkligt centrum och en viktig stödjepunkt i området norr om Stockholm. Att säkra kontrollen över Uppsala skulle ge upproret ett bättre utgångsläge för vidare operationer mot huvudstaden och för att vinna prästerskapets stöd.
Erövringen av Uppsala
Under våren 1521 skickades flera rebellstyrkor genom Uppland för att hota områdena runt Stockholm. En avdelning avancerade mot Uppsala, där motståndet leddes av en erfaren anhängare av regeringssidan. I de inledande sammandrabbningarna möttes rebellerna av motattacker och hårda strider utbröt utanför staden. En av rebelledarna dödades i strid, men andra divisioner lyckades pressa tillbaka sina motståndare. Så småningom drog sig försvararna tillbaka mot Uppsala, där de förberedde sig för att hålla staden. I mitten av maj samlades rebellstyrkorna utanför staden och förberedde sig för en nattlig attack. Försvaret var begränsat och under de tidiga morgontimmarna stormades staden. Striderna varade bara en kort tid innan rebellerna tog kontroll över Uppsala och de kvarvarande regeringsstyrkorna tvingades retirera. Intagandet av staden stärkte avsevärt rebellernas position och gav en ny utgångspunkt för fortsatta operationer i området. Efter att ha säkrat kontrollen över Uppsala sökte rebelledningen stöd hos stadens prästerskap. Förhandlingar inleddes för att vinna över de kyrkliga myndigheterna till rebellernas sida, vilket skulle öka legitimiteten för Vasas rebeller. Samtidigt skickades en stor del av bondearmén hem för att ta hand om vårskörden, medan en mindre styrka stannade kvar för att hålla staden. Detta gjorde situationen sårbar. Kort därefter rörde sig en betydande regeringsstyrka norrut med målet att återta Uppsala och slå ner upproret. Till en början insåg inte rebelledningen faran fullt ut, men när det stod klart att en större styrka var på väg var de tvungna att snabbt retirera för att inte bli omringade. Samtidigt skickades meddelanden om att samla nya styrkor, och mindre avdelningar beordrades att attackera fienden längs vägen och hindra framryckningen. Regeringsarmén mötte motstånd under reträtten och utsattes för upprepade attacker. Förlusterna var betydande och styrkan tvingades till slut retirera mot Stockholm.
Erövringen av Uppsala och de händelser som följde bidrog till att förändra krigets karaktär. Upproret fick stöd i allt fler regioner och allt fler kyrkliga och världsliga ledare anslöt sig till Gustav Vasa. Under sommaren 1521 hölls ett möte där representanter från flera delar av landet samlades och gav rebelledaren en formell politisk roll. Därmed förvandlades konflikten från ett uppror till ett mer organiserat krig om kontrollen över Sverige. Samtidigt förbereds en belägring av Stockholm och den danskledda kungens makt begränsas successivt till vissa fästningar och städer. Efter en rad militära framgångar i inlandet ställdes upprorsstyrkorna inför uppgiften att säkra de viktigaste maktcentra som fortfarande var i danska händer. Bland dessa var Stockholm den viktigaste. Staden fungerade som ett administrativt centrum och som en symbol för den danskledda kungliga närvaron i riket. Så länge Stockholm höll ut hade regeringssidan ett fotfäste i Sverige. Rebellernas ledning insåg att en direkt stormning av staden skulle vara riskabel. Istället planerades en successiv isolering av huvudstaden. Samtidigt fortsatte operationerna mot andra slott, fästen och städer för att säkra rebellernas kontroll över större delar av landet. Parallellt med de militära operationerna påverkade situationen i Danmark också krigets utveckling. Kristian II var upptagen av reformer och interna konflikter i det egna riket, vilket gjorde det svårt att samla resurser till ett nytt och omfattande fälttåg i Sverige.
Belägringen av Stockholm
I oktober 1521 började rebellstyrkorna omringa Stockholm. Läger upprättades på strategiska platser runt staden för att kontrollera vägar och hindra förnödenheter från att komma i land. En styrka placerades väster om staden, medan en annan intog positioner söder om Stockholm. Dessa positioner gjorde det svårt för garnisonen att ta emot mat och förstärkningar landvägen. De danska styrkorna försökte bryta igenom ringen vid flera tillfällen, men utan avgörande resultat. Så småningom blev sjötransporter det enda sättet att försörja staden. Samtidigt fortsatte rebellerna att säkra kontrollen över andra fästningar och platser. Under senhösten och vintern föll flera viktiga slott i rebellernas händer, bland annat i områdena söder och öster om huvudstaden. En del av de utländska legosoldater som hade tjänstgjort hos regeringen valde så småningom att ansluta sig till rebellerna. Detta försvagade motståndarnas ställning ytterligare och gjorde det möjligt att frigöra trupper för operationer mot de största kvarvarande fästningarna. I början av 1522 hade situationen för regeringsstyrkorna i Sverige blivit alltmer pressad. Stockholm höll fortfarande stånd, men var isolerat och beroende av stöd utifrån. Samtidigt hade upproret fått en mer samlad ledning och kontroll över stora delar av landet. I Danmark var det svårt att samla styrkor till ett nytt fälttåg. Kung Kristian II var engagerad i ett omfattande reformarbete och hade dessutom skaffat sig starka motståndare bland adel och prästerskap. Krigströtthet efter långvariga konflikter med Sverige gjorde det också svårt att mobilisera nya styrkor. Belägringen av Stockholm blev därmed en utdragen och avgörande fas i befrielsekriget. Staden förblev ett viktigt mål för rebellerna, både militärt och symboliskt. Samtidigt visade händelserna att kriget nu hade utvecklats från lokala uppror till en mer organiserad och utdragen konflikt mellan två riken. Kontrollen över huvudstaden skulle få stor betydelse för utgången av slaget om Sverige.
I början av 1522 var situationen kring Stockholm fortfarande olöst. Staden stod på sig och den danskledda kungamakten gjorde ett nytt försök att säkra kontrollen. I början av året skickades en hjälpflotta till Stockholm med förnödenheter, pengar och förstärkningar. När fartygen anlände var garnisonen i staden kraftigt reducerad och försörjningsläget kritiskt. Förstärkningarna gav dock nytt hopp till försvararna och gjorde det möjligt att fortsätta motståndet. Flottan leddes av en erfaren amiral, och efter att ha fört hjälp till huvudstaden seglade han vidare österut för att stödja de danska ställningarna i Finland. Detta ledde till att de begränsade framgångar som rebellerna hade gjort där snabbt sattes under press.
Avsaknaden av en egen flotta var en allvarlig svaghet för rebellerna. Så länge danskarna kontrollerade havet kunde de försörja kustfästningar och städer, samtidigt som de hindrade den svenska handeln. Detta ledde till brist på viktiga varor i de områden som kontrollerades av upprorsmännen. Efter att Stockholm hade fått sina förstärkningar genomförde garnisonen flera räder mot upprorslägren runt staden. Det blev allt tydligare för Vasas män att en fullständig erövring av huvudstaden inte var möjlig utan stöd från flottan och tillgång till fler yrkessoldater och belägringsutrustning. Bondearméer var effektiva på fältet och i skogsområden, men mindre lämpade för långvariga belägringar. För att lösa detta problem vände sig rebelledningen till hansestaden Lübeck. Staden hade egna intressen i regionen och var bekymrad över kung Christians politik, som hotade handelsbalansen i Östersjöområdet. Förhandlingarna ledde fram till ett avtal där Lübeck tillhandahöll fartyg, soldater och utrustning i utbyte mot omfattande handelsrättigheter. Avtalet var kostsamt, men ansågs nödvändigt för att kunna fortsätta kriget. Tidigt på sommaren 1522 seglade en flotta med trupper och förnödenheter in på svenskt territorium. De utländska legoknektarna fördelades mellan belägringen av Stockholm och andra viktiga fästningar, och flottan flyttades successivt norrut för att delta i operationerna kring huvudstaden. Under sommaren försökte den danska flottan på nytt att föra förnödenheter till Stockholm. Ett första försök misslyckades då fartygen överraskades av den svenskasvenska-Lübeckska flottan i skärgården. Senare samma år ledde den danske amiralen själv en ny expedition. Den här gången mötte han en enad styrka, men i det avgörande ögonblicket gjordes ingen avgörande attack. Följden blev att den danska flottan lyckades dra sig tillbaka och konflikten till sjöss förblev olöst. Situationen i Stockholm blev dock allt svårare. Bristen på förnödenheter och förstärkningar ökade trycket på garnisonen. På land fortsatte rebellstyrkorna att stärka sitt grepp om staden. Läger flyttades närmare och provisoriska broar och barriärer byggdes för att kontrollera tillträdet från havet. Ett danskt försök att bryta sig igenom belägringen slutade i ett bakhåll där angriparna led svåra förluster. Samtidigt försämrades den politiska situationen i Danmark. Under årets gång skärptes konflikten med hansastäderna och Lübeck gick i krig med Danmark. Svenska och lybska skepp började operera längs de danska kusterna, vilket ytterligare ökade trycket på kung Kristian. I slutet av 1522 hade den danske kungens ställning försvagats avsevärt. Kriget i Sverige band upp resurser och samtidigt växte motståndet mot honom på hemmaplan. När fientliga flottstyrkor började hota de danska hamnarna blev situationen allt allvarligare. Försöken att samla stöd i Danmark gav begränsade resultat och kungens manöverutrymme blev allt mindre. Händelserna under detta år bidrog därmed till att förändra maktbalansen i konflikten och lade grunden för befrielsekrigets fortsatta utveckling.
Det avgörande året - 1523
I början av 1523 hade det danskledda motståndet i Sverige reducerats till ett fåtal fästningar. De flesta städer och slott kontrollerades nu av Gustav Vasa och hans anhängare, och endast Stockholm och Kalmar gjorde fortfarande motstånd. I Finland höll de danska styrkorna fortfarande några befästningar, men även där var situationen på väg att förändras. Samtidigt försökte rebelledningen sätta press på Danmark genom att öppna nya frontavsnitt. Styrkor skickades in i gränsområdena söder och väster om riket, och framryckningar gjordes även mot norska områden. Syftet med dessa operationer var att ytterligare försvaga den danske kungens ställning och hindra honom från att samla styrkor för ett motangrepp.
Fälttågen mot områdena söder om riksgränsen ledde till att vissa regioner tillfälligt hamnade under svensk kontroll. Samtidigt uppstod nya sammandrabbningar i Norge, där lokala styrkor tidvis anslöt sig till rebellerna. Motståndet var dock stort och krigföringen ledde till förödelse och reträtter på båda sidor. Under striderna försämrades kung Kristian II:s politiska situation i Danmark snabbt. På våren 1523 blev hans ställning ohållbar och han lämnade landet. Fredrik I tog över som ny kung, vilket ledde till förändringar i den danska krigsledningen. En av de viktigaste militära stödtrupperna på den danska sidan valde att dra sig ur konflikten och förhoppningarna om en ny storskalig räddningsaktion för de kvarvarande fästningarna i Sverige falnade. I Kalmar fick utvecklingen dramatiska konsekvenser. Garnisonen där ställdes inför en allt svårare situation och fick order om att förstöra staden om den inte längre kunde hållas. När ryktet om detta nådde stadens invånare tog de kontakt med de svenska styrkor som belägrade platsen. Genom en överenskommelse öppnades en av stadsportarna i skydd av natten och belägringsstyrkan kunde rycka in. Staden intogs snart och fästningen kapitulerade några dagar senare. Ett av de sista viktiga fästena för den danska sidan i Sverige föll därmed. Efter detta återstod endast Stockholm. Garnisonen där var utmattad efter en lång belägring och brist på förnödenheter. Våren och försommaren förflöt utan att någon större hjälp anlände och till slut blev försvararna tvungna att gå med på förhandlingar. De första förslagen gick ut på att staden skulle överlämnas till hansestäderna mot att soldaternas utestående löner betalades, men detta accepterades inte. Istället kom man överens om att garnisonen skulle få dra sig tillbaka med liv och egendom. I mitten av juni 1523 undertecknades kapitulationen och kort därefter gjorde Gustav Vasa sitt ceremoniella intåg i huvudstaden. Vid det laget hade han redan valts till kung, och hans kontroll över Stockholm markerade i praktiken slutet på det svenska befrielsekriget.
Striderna fortsatte dock under en tid i Finland, där vissa fästningar fortfarande var i danska händer. Svenska styrkor avancerade österut och stötte på motstånd vid flera befästningar innan de gradvis tog kontroll. Efter belägringar och fälttåg kapitulerade de återstående borgarna hösten 1523. Därmed var de stora militära operationerna avslutade även där. Kriget lämnade efter sig betydande ekonomiska och politiska utmaningar. Avtalet med hansestäderna hade gett det nödvändiga stödet, men också stora skyldigheter och handelsrättigheter som band den nya regimen. Samtidigt inleddes förhandlingar mellan den nye kungen av Sverige och kungen av Danmark för att klargöra förhållandet mellan rikena. Ett avtal om fred och grannsämja undertecknades året därpå, men frågor om gränser och kontroll över vissa områden förblev olösta. Även om befrielsekriget 1521-1523 hade gett Sverige en ny politisk situation präglades förhållandet till Danmark fortfarande av spänningar som skulle bli kännbara under de följande åren. Freden undertecknades officiellt den 1 augusti 1524.

Gustaf Wasa med Sven Elfsson i Isala by 1520. Målning från 1831 av Johan Gustaf Sandberg. Legenden säger att husets fru klappade Gustav Vasa på ryggen och jagade ut honom på åkern för att tröska. På så sätt trodde inte de danska soldaterna att det kunde vara den upprorsledare de letade efter.

Gustav Vasa talar till folket i Dalarna.

Christian II av Sverige, Danmark-Norge,

"När situationen utvecklades genomförde rebellerna en manöver för att få överhanden"

Befrielsekriget 1521-1523

Kung Gustav Vasa intar Stockholm. Sverige var nu fritt från danska styrkor och svenskarna fria från unionen.

"I ett sista desperat försök satte försvararna eld på delar av staden för att förhindra rebellernas framryckning och skapa kaos. Elden hotade att ödelägga stora områden och tvingade rebellerna att avbryta en del av striderna för att kontrollera lågorna."

Kung Gustav Vasa.

"I början av 1522 var situationen kring Stockholm fortfarande olöst. Staden stod på sig och den danskledda kungamakten gjorde ett nytt försök att säkra kontrollen."

Han ärvde ett växande kungarike och drömde om att bilda en stormakt. Men Erik XIV:s väg från kröning till katastrof var en av de mest dramatiska i svensk historia. Med en hand som byggde flottor och moderniserade armén - och en annan som skakade adeln med rädsla, tvivel och brutala angrepp - ledde han Sverige in i en av de blodigaste konflikterna i Norden. Resultatet blev inte den triumf han hade föreställt sig, utan ett fall som fortfarande kastar långa skuggor över berättelserna om makt, krig och mänsklig bräcklighet.

Erik XIV

Krigarkungen som förlorade sitt kungarike

Då Erik XIV utsågs till kung av Sverige 1560 bar han på ett arv som var både lovande och djupt problematiskt. Han var Gustav Vasas son, den förste kungen som föddes i ett självständigt svenskt rike efter Kalmarunionens upplösning, och han var en härskare med många förmågor: politiskt begåvad, språkligt stark, kunnig och visionär. Men samtidigt rymde hans sinne en mörkare potential - ett sårbart psyke som gradvis försvagades till den grad att det präglade hans styre, hans krigsledarskap och hans undergång.
Erik tog makten vid en tidpunkt då rivaliteten med Danmark låg och pyrde under ytan. Det som skulle utvecklas till sjuårskriget (1563-1570) blev snabbt hans viktigaste och överordnade politiska projekt. Erik ville positionera Sverige som en stormakt i Östersjöområdet och gjorde både territoriella och symboliska anspråk som provocerade Danmark. Det var under Eriks regeringstid som Sverige etablerade en av norra Europas största krigsflottor och han inledde en betydande militär modernisering. Han stödde nya belägringsmetoder, omorganiserade arméerna och försökte skapa en mer professionell militär struktur baserad på nationella divisioner snarare än rena legotrupper. På papperet var det ett ambitiöst reformprogram. I praktiken försvårades genomförandet av kungens nyckfulla beslutsstil och hans växande misstro mot sitt eget folk. Under de första åren av sin regeringstid framstod Erik XIV som en energisk och beslutsam militär ledare. Han visade taktiskt skarpsinne och personligt mod, och flera av hans tidiga fälttåg visar att han förstod sig på både logistik och operativ planering. Han kunde inte undvika sjuårskriget och kriget mot Danmark blev långt, brutalt och kostsamt. Sveriges strategiska ambitioner översteg dess resurser, och Erik överskattade och underskattade omväxlande sin egen armé. Detta förvärrades av hans växande paranoia. Kungen började allt oftare fatta förhastade beslut och bytte befälhavare och planer i en takt som underminerade krigsinsatsen. Hans relation till högadeln var särskilt ödesdiger. De misstankar han hyste mot familjen Sture blev startskottet för en av de mest ökända händelserna i svensk historia: Sturemorden år 1567. Morden, som begicks i ett psykotiskt sammanbrott, chockade samtiden och bekräftade för många att kungen inte längre var lämplig att regera.
Släkten Sture och Sturemorden (1567)
Släkten Sture var under flera generationer en av Sveriges mest inflytelserika adelsätter. Redan under 1400-talet och början av 1500-talet hade släkten spelat en central roll i rikets politiska utveckling genom regenterna Sten Sture den äldre och Sten Sture den yngre. Under deras ledning stärktes det svenska motståndet mot den danska dominansen i Kalmarunionen och de bidrog till den politiska grund på vilken Gustav Vasa senare byggde det självständiga Sverige. Släkten hade ett betydande stöd i både Svealand och Finland och medlemmar av Sturesläkten satt ofta i riksdagen där de representerade en politisk och militär tyngd som kunde mäta sig med kungamakten. Denna position gjorde familjen Sture till en naturlig samlingspunkt för adlig opposition - och till ett symboliskt mål för Erik XIV:s växande paranoia. År 1567, mitt under kriget mot Danmark och i en period av tydlig mental instabilitet, intensifierades hans misstankar mot adeln. Han övertygade sig själv om att Sturene låg bakom en komplott för att störta honom. I maj samma år kulminerade detta i det som senare skulle bli känt som Sturemorden. Kungen lät arrestera flera medlemmar av familjen på Svartsjö slott. Under ett våldsamt psykiskt sammanbrott gick Erik själv till attack mot Nils Svantesson Sture och dödade honom med sina egna händer. Därefter beordrade han vakterna att döda de andra fångarna: Svante Sture, Erik Sture, Ivar Ivarsson och Abraham Gustafsson Stenbock. Morden chockade hela riket. Det faktum att en kung hade dödat några av landets mest respekterade adelsmän - en familj som hade försvarat Sveriges självständighet i årtionden - tolkades som ett bevis på att Erik inte längre kunde regera. Sturemorden innebar därför en politisk vändpunkt. De försvagade kungens auktoritet på ett dramatiskt sätt och bidrog direkt till att hans bröder, Johan och Karl, samlade rikets ledande män i ett uppror som ledde till Eriks avsättning året därpå.
I takt med att kriget rasade blev Erik alltmer isolerad. Rådet, officerarna och så småningom hans egna bröder - Johan och Karl - vände sig mot honom. De såg en kung som inte längre kunde skilja på vän och fiende, en man som vacklade mellan strategisk insikt och destruktiva infall. Samtidigt fick den svenska befolkningen bära bördorna av ett krig som tycktes ha gått i stå.
Erik försökte ändå stärka sin position. Han gifte sig med Karin Månsdotter, en kvinna med folklig bakgrund, och bröt därmed mot traditionen med furstliga äktenskap. Han vågade göra detta just för att han ville betona sin egen kungliga makt oberoende av adeln - men det uppfattades som ännu ett tecken på hans oförutsägbarhet.
Kastas av tronen
År 1568 tog bröderna makten i ett välorganiserat uppror. Erik avsattes och fängslades. Under de sista åren av sitt liv flyttades han mellan olika slott - bland annat Örbyhus - under sträng bevakning. Där dog han 1577, troligen av gift, även om dödsorsaken aldrig helt har kunnat klarläggas. Detta var slutet på livet för en kung som hade haft ambitioner att göra Sverige till en stormakt, men som istället störtades av sitt eget psyke, ett förödande krig och den politiska adelns motmakt.

Ta bort 10-30% text

Det nordiska sjuårskriget
1563-1570

Efter en period av fred och välstånd i de två grannrikena inledde tronarvingarna Frederik II av Danmark-Norge och Eirik XIV av Sverige en kapprustning med krig som enda utväg. De två unga krigarna var båda fast beslutna att återta de territorier som deras fäder hade avstått, och underskattade både varandra och det lidande som krig för med sig.

Anfallet mot Älvsborg 1563.

Opplösningen av Kalmarunionen 1523 gjorde det klart för både svenskar och danskar att grannskapet skulle bli allt annat än fredligt. Ändå var åren mellan 1536 och 1560 en lugn period med få konflikter mellan Danmark-Norge och Sverige. Detta berodde främst på den utrikespolitik som fördes av de båda kungarna Kristian III och Gustav Vasa. Svenskarna var mest intresserade av Östersjöområdet och Baltikum och ville utvidga sitt rike österut till Livland och Estland. Detta förde dem i konflikt med Ryssland, och efter flera slag gick svenskarna segrande ur striden. Kristian III hade å sin sida ett svårt förhållande till Nederländerna och kejsar Karl V. Bakgrunden var kejsarens löfte om att föra krig för att återinsätta Kristian III, som gjorde anspråk på den dansk-norska tronen. Dessutom var Karl V ovillig att erkänna de Öresundstullar som danskarna krävde. Danmark väntade sig en attack från kejsarens styrkor både till lands och till sjöss. Mest av allt fruktade man en attack mot Bergen, som var en viktig stad i handeln med holländarna. Men när tiden gick och inget angrepp kom, beslöt Kristian III år 1543 att i stället anfalla den holländska ön Walcheren. Anfallet förhindrades av en storm och den spända situationen fortsatte. Krigsaptiten var dock låg på båda sidor, som också började inse de höga kostnaderna för att upprätthålla beredskapen, och ett fredsfördrag undertecknades så småningom. Kejsaren erkände också Öresundstullen. Relationerna i Norden präglades nu av misstänksamhet. I gränstrakterna i dagens Sydsverige uppstod ständiga tvister, men inget krig bröt ut. Gustav Vasa och hans män hyste stor misstro mot den dansk-norske kungen och uttryckte det gärna i oförblommerade ordalag. Kristian III var inte mindre färgstark i sina uttalanden, och baktalandet förvärrade den redan spända situationen.
I mitten av 1550-talet byggde Gustav Vasa upp en armé bestående av 15.000 bondetjänare och en flotta på över 40 fartyg. I Danmark hade Kristian III en liten armé av legoknektar som kostade honom mellan 6.000 och 7.000 riksdaler per år. Det var ett högt pris att betala för en oanvänd armé, men kungen lyckades ändå bygga upp sina finanser och lämnade efter sig ett välskött och välmående rike. Så var också fallet i Sverige. När de två kungarna dog inom loppet av ett år, Kristian III 1559 och Gustav Vasa 1560, tog två mindre försiktiga arvtagare över: Fredrik II av Danmark-Norge och Erik XIV av Sverige. Båda ansåg att deras fäder hade varit alltför passiva och var därför angelägna om ett styrkeprov. Östersjöområdet var av ömsesidigt intresse och de följde varandras framryckningar och positioner. Dessutom ansåg svenskarna att Norge naturligt hörde till dem. Fredrik III hävdade å sin sida att han var berättigad till den svenska tronen och ville vinna den åt sig själv. Svenskarna ville också bryta den dansk-norska inringningen av svenskt territorium, som endast hade tillgång till havet via Älvsborg vid Göteborg. Samtidigt ville Danmark-Norge begränsa den svenska närvaron i de baltiska länderna och i övriga Östersjöområdet. Danmark-Norge allierade sig med Ryssland, Lübeck och Polen/Litauen, medan Sverige förblev ensamt.
Kristian II hade lagt till de tre svenska kronorna i Danmark-Norges vapen - även om dessa hade tagits bort 1532 efter att Kalmarunionen hade upplösts. Erik XIV svarade 1560 med att lägga till de tre danska leoparderna och det norska lejonet i det svenska riksvapnet. Denna symboliska tvist ökade spänningen ytterligare och det dansk-norska riksrådet såg med oro på upptrappningen. Riksrådet ville fortsätta den fredliga linje som Christian III hade drivit, men Fredrik II kände sig stark och kapabel att föra krig mot Sverige. Trots att hans far intagit en mer passiv hållning hade han vuxit upp med kriget som ett ideal där man kunde visa vad man gick för. Krig betraktades som en avancerad form av jakt. De nära släktbanden till Tyskland gjorde att Fredrik III år 1559 följde med sin farbror hertig Adolf av Gottorp på ett segerrikt fälttåg mot Dittmarsken. Segern var en stor inspiration för den unge prinsen och stärkte hans självförtroende som krigare. Under sitt första år som kung hade Frederiks flotta redan utökats till mer än 50 skepp. På den dansk-norska flottans huvudbas Bremerholm arbetade man dag och natt med att förse den växande flottan med ammunition, vapen och annan utrustning, och 1562 inkallades nya besättningar från både Danmark och Norge för att bemanna fartygen. Den vapenvila som de båda kungarna undertecknade i augusti 1561 varade i ett år, men när avtalet skulle förnyas 1562 lyckades parterna inte komma överens, vilket förvärrade situationen.
Våren 1563 började Fredrik II anlita legosoldater från Tyskland som stationerades i östdanska städer. De inhyrda styrkorna uppgick till 25.000 man och kostade riket 150.000 riksdaler i månaden, en summa som ungefär motsvarade riksrådets årliga budget. För att finansiera armén hade Fredrik höjt skatterna och samtidigt börjat ta av sin fars besparingar. Kostnaderna blev snabbt enorma, och Fredrik II såg bara en möjlig lösning: att starta kriget och övervältra kostnaderna på fienden. Stämningen blev alltmer spänd och den 30 maj 1563 utkämpades ett sjöslag utanför Bornholm, där en svensk och en dansk flottstyrka möttes av en slump. När svenskarna inte hissade toppseglet som ett erkännande av Danmark-Norges överhöghet i Östersjön avlossade danskarna ett varningsskott. Tyvärr träffade skottet den svenska amiralens fartyg och en strid var oundviklig. Den danska flottstyrkan förlorade slaget och drog sig tillbaka. En formell krigsförklaring från Danmark-Norge och Lübeck överlämnades inte till den svenske kungen förrän den 31 juli 156III De två unga kungarna hade äntligen vunnit sitt krig. Frederik II baserade sin armé huvudsakligen på europeiska legosoldater. Deras lön baserades på pengar och tillgångar som soldaterna kunde plundra i de områden de erövrade. Problemet var att Skandinavien hade få stora städer och mestadels fattiga bondesamhällen, vilket försvagade möjligheterna till plundring. Folket i Danmark och Norge fick därför betala soldaterna genom skatter och avgifter. Erik XIV baserade sin armé på rekrytering av svenska bönder. Bönderna var billiga i drift och ganska bra soldater. Det första danska anfallet kom mot Älvsborgs fästning i augusti 156III Belägringen blev kortvarig och fästningen föll den 4 september. Den enda hamnen i väster var nu blockerad för svenskarna och de var tvungna att föra alla sina importvaror genom Öresund. För att lamslå svenskarna så mycket som möjligt såg Fredrik II till att stänga av Öresund för all trafik. Detta ledde till protester från England och Nederländerna, eftersom deras handelstrafik också hindrades. Avspärrningen hävdes och i stället infördes en extra tull för fartyg som färdades till Sverige.
Krig i sju år
1563
Landkriget inleddes med en avgörande dansk framstöt mot Sveriges västra livsnerv. En stor dansk armé under Günther von Schwartzburg, med kung Fredrik II i spetsen, ryckte in från Skåne och belägrade Älvsborgs fästning. Efter en kort tids beskjutning kapitulerade fästningen den 4 september. Danmark hade därmed vunnit en viktig strategisk seger och tagit kontroll över Sveriges enda direkta tillgång till Nordsjön. Senare på hösten möttes styrkorna vid Mared (9 november), där danskarna tillfogade svenskarna ett klart nederlag efter att delar av det svenska kavalleriet brutit samman. Året slutade därmed med ett klart danskt övertag på land. Sjökriget under sjuårskriget utvecklades till det första riktigt moderna sjökriget i Norden. Till skillnad från medeltidens brädstrider blev nu artilleriet det avgörande vapnet, och kontrollen över Östersjön hade en direkt inverkan på handel, leveranser och strategisk handlingsfrihet.
Krigsutbrottet och de första sjöslagen 1563
Redan före den formella krigsförklaringen i augusti 1563 försökte Danmark införa en handelsblockad mot Sverige för att slå mot landets viktiga saltimport. Den 30 maj 1563 ägde den första riktiga konfrontationen rum till havs utanför Bornholm. Den svenske amiralen Jakob Bagge anslöt sig till en dansk eskader i en häftig skärmytsling som startade efter dansk eldgivning. Danmark förlorade tre skepp, däribland amiralens fartyg. I september samma år möttes den svenska och den dansk-lybska flottan nordväst om Gotland. Striden var hård och utan avgörande seger, men svenskarna tvingades retirera. Danmark lyckades fortfarande inte säkra full kontroll över Östersjön.
Erik XIV:s behov av en hamn i väster ökade drastiskt i och med Älvsborgs fall. Det enklaste sättet att skaffa sig detta var att erövra Trondheim, Jämtland och Härjedalen, denna utvidgning av norskt territorium in i Sverige var svår för norrmännen att försvara och erövrades utan större motstånd redan hösten 156III Frederik II beordrade att området skulle återerövras och Ebert Bild, befälhavaren på Steinviksholms fästning nära Trondheim, skickade iväg ett par hundra man. Området återtogs snabbt. För att slippa försörja Ebert Bilds soldater ville invånarna i Jämtland och Härjedalen försvara sig mot svenskarna. Befolkningen här kände sig förmodligen lika mycket svensk som norsk eftersom de var underställda Danmark-Norge som land, men kyrkligt underställda Svenska kyrkan. Som många andra av landets invånare brydde de sig därför inte om vem som styrde dem - de stödde den kung som lade de lättaste bördorna på dem.
1564
Året präglas av misslyckade offensiver och brutala räder. Svenskarna försökte inta Bohus fästning under vintern, men extrema förhållanden och förlusten av tungt artilleri gjorde belägringen omöjlig. Fästningen förblev i dansk-norska händer - ett tydligt svenskt misslyckande. Samtidigt försökte Danmark hota Stockholm genom kombinerade operationer, men logistiska problem och sjukdom förstörde framryckningen; här fick Sverige ett strategiskt övertag genom att avvärja anfallet.
Hösten 1564 gick Erik XIV själv på offensiven i Blekinge. Ronneby stormades den 4 september efter att ha vägrat kapitulera och staden ödelades brutalt.
Massakern i Rønneby
Massakern i Rønneby, ofta kallad blodbadet i Rønneby, ägde rum den 4 september. Den anses vara en av krigets mest brutala episoder och ägde rum i den danska handelsstaden Rønneby i Blekinge, ett område som vid den tiden tillhörde Danmark. Bakgrunden var ett svenskt fälttåg under ledning av kung Erik XIV, som ville försvaga den danska kontrollen i gränsområdena. De svenska styrkorna ryckte in i Blekinge och genomförde räder för att lamslå fiendens förnödenheter och bryta motståndet. Före anfallet mot Rønneby hade det förekommit skärmytslingar mellan lokala styrkor och svenska soldater, vilket bidrog till en hårdare linje från svensk sida. När den svenska armén närmade sig staden erbjöds invånarna en chans att kapitulera. Rønneby saknade starka befästningar, men stadsborna valde ändå att göra motstånd, troligen i hopp om dansk undsättning, som dock aldrig kom. Tidigt på morgonen den 4 september gick de svenska styrkorna till anfall. Stadens försvarsverk kollapsade snabbt och en omfattande plundring och massaker följde. De svenska soldaterna marscherade genom gatorna och dödade ett stort antal av stadens invånare. Enligt samtida berättelser dödades både män, kvinnor och barn. Antalet dödsoffer är osäkert, men uppskattningsvis rör det sig om över tvåtusen personer - en mycket hög siffra med tanke på stadens storlek. Hus och lagerlokaler plundrades och stora delar av staden sattes i brand. Det rapporterades senare att floden som rinner genom Rønneby färgades röd av blod efter händelserna, en bild som har etsat sig fast i det historiska minnet. Massakern fick både militära och politiska konsekvenser. På kort sikt bidrog den till att skrämma andra städer i regionen, men den stärkte också det danska motståndet och användes som ett exempel på svensk brutalitet. Händelsen blev snabbt en del av propagandan på båda sidor av konflikten. I efterhand har blodbadet i Rønneby framstått som ett av de tydligaste uttrycken för hur hård och hänsynslös krigföring kunde vara på 1500-talet. Det visar hur civila ofta drabbades direkt när städer stormades och plundrades, och det illustrerar hur liten skillnad det kunde vara mellan militära mål och civilbefolkningen i samtida krig. Rønnebymassakern är därför inte bara en isolerad händelse, utan en symbol för krigets brutalitet under sjuårskriget. Militärt sett var det en svensk seger, men det hårda uppträdandet stärkte det danska motståndet. Strax därefter inledde de danska styrkorna en motoffensiv, återerövrade Blekinge och härjade i Småland innan de tvingades tillbaka av sjukdom. Resultatet blev en dansk taktisk framryckning, men utan varaktiga territoriella vinster.
I Norge utbröt nya strider i februari 1564, då en ny styrka på 3.500 svenskar åter ryckte in i Trøndelag under ledning av fransmannen Claude Collart, även känd som Claudius Gallus. Den svenska styrkan belägrade Steinviksholm och krävde ovillkorlig kapitulation. Evert Bild tappade snabbt modet och redan dagen därpå, den 29 februari, gav han upp fästningen. Den tredje mars lämnade han området under de svenska soldaternas hånfulla rop. Trondheim var nu i svenska händer. Den norska borgarklassen välkomnade svenskarna; de hade valt den kung som de trodde skulle ge dem det lättaste oket. Erik XIV skickade sina män söderut till Møre og Romsdal, och även här anslöt sig folket till kungen. Så småningom blev han så säker på sin sak att han skickade hem stora delar av ockupationsstyrkan. Inte långt därefter började han tappa greppet. Han krävde höga skatter och införde restriktioner, Nidarosdomen skändades och användes som stall för hästar och många avrättades genom hängning. Livet under Claude Collart var på det hela taget obehagligt.
I Bergen styrde godsherren Erik Rosenkrantz. Redan i januari 1563 hade han skickat ut ett meddelande till bönderna i sitt len om att mobilisera sig mot landets fiender. 17. den 1 januari hölls ett "fjerdingsting och vaapenting" i Hammer på Osterøy. Här ställde 1.510 bönder upp för mobilisering. Detta är en av de första gångerna vi hör talas om en övning i sluten ordning (marsch och användning av vapen) i Norge. Bönderna rapporterades vara friska, vältränade och vapenföra.
När det rapporterades att Trondheim hade intagits av svenskarna kallade Erik Rosenkrantz stadens invånare till uppbåd den 18 mars. Dessutom deltog 242 tyska köpmän, som fruktade att deras egen handel via Bergen skulle få konkurrens av handeln i Trondheim. Brev skickades till de angränsande länen och bondesoldater kallades in. Under hårda hot om repressalier lyckades Erik Rosenkrantz samla nästan 4.000 man i Bergen, och den 19 mars seglade en flotta på tre fartyg norrut mot Trondheim. Styrkan leddes av Erik Munk på skeppet "Duen".
2. den 19 maj seglade flottan in i Trondheimsfjorden. Där mötte den sex mindre fartyg med svenska och tyska soldater som Claude Collart hade skickat söderut för att inta Bergen. I de strider som följde sänktes alla sex fartygen. Männen dödades. Nästa dag anlände Erik Munk och hans flotta till Trondheim. Claude Collart flydde och förskansade sig på Steinviksholm. Invånarna i Trondheim och bönderna i de omgivande områdena hade nu fått nog av Collarts styre och gav Erik Munk ett varmt välkomnande. Mellan den 4 och 22 maj höll Collart ut i fästningen, men på grund av brist på rent vatten (Steinviksholm hade ingen brunn) kapitulerade han med sina svenska och tyska soldater, som sedan skickades som fångar till Köpenhamn. Collart fängslades och hans vidare öde är okänt.
Erik Munk var nu tillbaka i Trondheim, och på Fredrik II:s uppdrag krävde han att alla medborgare och bönder skulle svära en trohetsed till den dansk-norske kungen. Till en början skulle de som hade visat sig vara förrädiska och illojala hängas, men det blev ingen större konfrontation med dem. Alla svor en ed till Fredrik II och livet gick vidare. Två gånger senare under kriget korsade svenskar gränsen och dök upp vid Steinviksholm - i december 1564 och i mars 1656. Inga strider utkämpades, men svenskarna var mycket brutala i sin plundring av gårdarna i området. I Jämtland och Härjedalen stannade däremot de svenska styrkorna kvar fram till freden i Stettin 1570. Efter ett år avd av oroligheter blev det lugnare i norr.
I söder var det dock betydligt mer aktivitet. Förlusten av Älvsborg hade lett till flera misslyckade försök av svenskarna att inta Båhus fästning. År 1567 anföll Erik XIV östra Norge med Akershus fästning som huvudmål. Norrmannen Enno Brandrøk hade lyckats övertyga den svenske kungen om att norrmännen hade tröttnat på det danska styret och att de skulle välkomna Eriks trupper.
I februari ryckte en stor svensk styrka under ledning av Jon Siggesön in från Dalarna genom Østerdalen och söderut förbi Hamar till Akershus fästning. Byarna plundrades och brändes, och endast ett fåtal bönder undkom genom att betala brandskatt. På Akershus fästning satt Christen Munk och väntade på svenskarna. Fästningen var stark och lätt att försvara. För att hindra svenskarna från att få skydd och möjlighet att plundra beordrade han invånarna att fly och satte eld på staden. När svenskarna anlände låg nästan hela staden i ruiner. De omringade fästningen och inledde belägringen, men de hade inte tillräckligt stora kanoner för att slå hål på fästningsmurarna, så de bad om nya, större kanoner från Sverige. Förstärkningar anlände under ledning av Tönnes Olofsson. Denna styrka hade ryckt in söderifrån och mötte vid Sarpsborg tyska legosoldater i dansk-norsk tjänst, som efter en kort skärmytsling hade dragit sig tillbaka. Svenskarna plundrade och brände sedan staden. Samtidigt som svenskarna belägrade Akershus genomförde de långväga plundringståg i Östnorge.
De trängde in i Vestfold och plundrade ladugården i Auli, Skjærnes i Stokke och Istre kapell i Tjølling, och härjade landet så långt söderut som Skien. Den första belägringen av Akershus övergavs den 2 mars. Svenskarna lyckades inte bryta ner murarna och tvinga fram en kapitulation, utan drog sig tillbaka till Hamar för att invänta ytterligare förstärkningar. Tre veckor senare var förstärkningarna på plats och efter att ha marscherat tillbaka till Oslo inledde styrkan en ny belägring som skulle pågå fram till mitten av maj. Christen Munk hade sänt rop på hjälp till både Bergen och Köpenhamn, och den 1 maj skickade danskarna en flotta till undsättning. Den anlände till Oslo den 17 maj och ankrade vid Hovedøya. Danskarna anföll Ekebergsletta (numera Svenskesletta), men trycktes tillbaka av svenskarna, som då vände sina vapen mot Akershus. Fästningen blev svårt skadad, men föll inte. Danskarna anföll på nytt den 19 maj, återigen utan framgång.
När Erik Rosenkrantz insåg att Akershus var under belägring samlade även han en ny styrka för att komma till Akershus undsättning. Rosenkrantz satte sin betrodde man Erik Munk i spetsen för styrkan, som anlände till Hovedøya den 21 maj och tillsammans med danskarna gick de återigen till anfall. Svenskarna var nu i numerärt underläge och bestämde sig för att retirera mot Hamar. Innan de lämnade staden brände de ner de hus som fanns kvar och förstörde broarna över Akerselva och Alnaelva. Därefter retirerade de norrut via Østerdalen, samma väg som de hade kommit, och plundrade de fattiga bönderna igen. Inte ens domkyrkan i Hamar lämnades i fred. De följande tre åren var relativt lugna i Norge, med undantag för några erövringsförsök mot Båhuslen. Det förekom också några mindre angrepp av Christen Munk och Vincens Juel, som 1568 gjorde en regelrätt räd in i Värmland och Vestergötland. Den svenska hämnden kom i form av nya angrepp på Båhuslen. Daniel Rantzau ledde det danska vinterfälttåget genom Småland och Östergötland öster om Vättern till Linköping. Han gjorde Erik XIV allvarligt upprörd, som befarade att Stockholm skulle belägras. Tyvärr för Rantzau kom aldrig de förnödenheter som Fredrik II hade lovat honom, och han måste dra tillbaka sina styrkor till Skåne. Fredrik II beslöt nu att den nedbrunna staden Sarpsborg skulle flyttas till Glommas mynning och ges namnet Frederiksstad. Oslo beslutades att flyttas till andra sidan Bjørvika, och här växte en ny stad upp under de följande åren. En svensk inbrytning i Østfold var det sista som hände under kriget. Följden blev att den nya staden Frederikstad brändes ner till grunden.
Katastrofen "Mars" och svensk återerövring
1564
I maj 1564 seglade Bagge ut med 35 skepp, men en storm splittrade flottan. När han den 30 maj mötte fienden mellan Gotland och Öland hade han bara en del av sin styrka samlad. Slaget varade i två dagar och slutade i en dramatisk svensk katastrof: Regalskeppet Mars exploderade och sjönk efter intensiv eldgivning och Bagge tillfångatogs. Danmark lyckades dock inte dra strategisk nytta av segern. Senare samma år tog Klas Kristersson Horn befälet över den svenska flottan. I augusti vann han en klar seger vid Ölands norra udde, vilket förhindrade en dansk attack mot Stockholm. Därmed blev sjökriget jämnare igen och Danmark förlorade initiativet.
1565
Slaget om Bohus fästning var årets centrala händelse. Nils Boije af Gennäs ledde en ny svensk belägring och försökte sig på en stormning efter massiv beskjutning. Svenskarna intog huvudtornet, men en dramatisk explosion i fästningens krutförråd dödade hundratals angripare och avbröt anfallet. Fästningen höll - en klar dansk-norsk seger. Samtidigt genomförde Daniel Rantzau ett förödande fälttåg i Västergötland, där flera städer brändes. Svenskarna kunde inte stoppa framryckningen på ett effektivt sätt. Senare under året försökte svenska styrkor pressa Rantzau vid Älvsborg, men i oktober slog han tillbaka vid Bergum och bröt sig loss. Danmark behöll därmed initiativet i väster.
Slaget vid Axtorna (20 oktober 1565)
Slaget vid Axtorna utkämpades den 20 oktober i Halland, nära byn Axtorna i nuvarande sydvästra Sverige. Det var ett av de största och blodigaste landslagen under det sjuåriga kriget. Slaget är särskilt känt för sina höga förlustsiffror och för det danska kavalleriets avgörande roll. Bakgrunden till slaget var den pågående kampen om kontrollen över Halland och Varbergs fästning. Svenskarna hade intagit Varberg tidigare under hösten 1565, vilket innebar ett allvarligt bakslag för Danmark. Den erfarne danske generalen Daniel Rantzau ryckte därför fram för att återta fästningen. Under belägringen fick han dock veta att en betydande svensk styrka var på väg för att möta honom i öppen strid. Den svenska armén leddes av Jacob Henriksson Hästesko och hade fått order av kung Erik XIV att söka upp och besegra den danska styrkan. Rantzau avbröt belägringen och drog armén söderut för att hitta en gynnsam position. Under marschen stötte danskarna på trasiga broar och hinder som svenskarna hade byggt för att fördröja dem. Detta tvingade Rantzau att välja alternativa övergångar över floden Ätran och förbereda sig för strid vid Axtorna. Båda arméerna bestod av en blandning av infanteri, kavalleri och legosoldater, vilket var vanligt i samtida krigföring.
Svenskarna hade förmodligen ett visst numerärt övertag, med uppskattningar på omkring 10.000-11.000 man, medan den danska styrkan kan ha uppgått till mellan 8.000 och 9.000 soldater. Maktbalansen var dock mer komplex än vad enbart siffrorna antyder. Danskarna hade ett starkt och stridshärdat kavalleri och Daniel Rantzau var känd för sin förmåga att använda kavalleriet offensivt och flexibelt på slagfältet.
Striderna inleddes med att de svenska styrkorna anföll de danska linjerna. Striden utvecklades snabbt till en intensiv och kaotisk skärmytsling. Det svenska infanteriet trängde fram och till en början verkade det som om deras överlägsenhet skulle kunna ge dem ett genombrott. Men Rantzau utnyttjade det ögonblick då de svenska linjerna blev uttänjda och mindre sammanhängande. Han satte in sitt kavalleri i koncentrerade attacker mot sårbara punkter i den svenska ställningen.
Det danska kavalleriets anfall var av avgörande betydelse. De snabba och kraftfulla genombrotten skapade oro och så småningom panik bland delar av det svenska infanteriet. När ordningen började falla sönder blev det svårt för de svenska befälhavarna att återta kontrollen. Striden utvecklades till närstrid över stora delar av slagfältet och förlusterna på båda sidorbåda sidor blev mycket höga.
Till slut var de svenska styrkorna tvungna att retirera. Den danska armén stod kvar som segrare, men till en avsevärd kostnad. Sammanlagt kan omkring 4.000 soldater ha stupat i slaget, vilket gjorde Axtorna till en av de dödligaste sammandrabbningarna under hela sjuårskriget. De stupade soldaterna begravdes till stor del i massgravar i området, medan adelsmän och officerare ofta skickades hem för att begravas.
Trots den klara danska segern ledde slaget inte till någon avgörande strategisk förändring i kriget. Svenskarna hade fortfarande betydande styrkor i området och konflikten fortsatte med nya fälttåg och räder. Trots detta befäste segern Daniel Rantzaus rykte som en av Danmarks främsta militära ledare. Hans förmåga att utnyttja terrängen, tajmingen och kavalleriet var avgörande för utgången.
Slaget vid Axtorna illustrerar hur krigföringen under 1500-talet präglades av brutalitet, närstrid och höga förluster. Det visar också hur svårt det var att omvandla även en tydlig taktisk seger till varaktiga politiska eller territoriella vinster. I efterhand framstår Axtorna som ett av de mest dramatiska och blodiga kapitlen i det sjuåriga kriget.
Svenskt sjöherravälde 1565-1566
År 1565 fick Sverige ett klart övertag. Horn seglade ut med en stor flotta och säkrade eskort åt viktiga handelsfartyg med spannmål och förnödenheter. Slagen utanför Bukow och senare Bornholm den sommaren blev avgörande: svenskarna använde sig av en förbättrad taktik med artilleri och inringningsåtgärder och åsamkade danskarna betydande förluster.
Året därpå befäste Sverige sin dominans. De danska och lybiska flottorna var försvagade av sjukdomar och tidigare förluster. I juli 1566 möttes flottorna på nytt vid Ölands norra udde. Den svenska segern följdes av en katastrofal storm som förstörde stora delar av den dansk-lybska flottan; 15 skepp gick förlorade och flera tusen man omkom. Efter detta hade Sverige de facto kontroll över Östersjön.
1566
Sverige gör ett nytt försök att inta Bohus fästning. Efter kraftig artilleribeskjutning och flera anfall tvingades man retirera igen. Fästningen förblev ointagen - ännu en dansk-norsk seger. Rantzau fortsatte sina offensiva operationer i Västergötland med omfattande förstörelse. Svenskarna försökte skära av reträtten vid Alingsås, men danskarna kom undan. Året slutade utan några avgörande territoriella förändringar, men med betydande danska härjningar på svensk mark.
1567
Sverige försökte öppna en ny front i Norge. Två offensiver inleddes mot Akershus fästning, men båda misslyckades på grund av starkt motstånd och danska förstärkningar. Svenskarna tvingades retirera - en klar dansk-norsk seger. Senare samma år genomförde Daniel Rantzau en djärv kampanj djupt in i Sverige. Han brände Jönköping, Vadstena och flera andra städer och nådde ända till Skänninge. De svenska bakhållsplanerna misslyckades. Fälttåget var en operativ dansk framgång, även om det inte ledde till någon permanent ockupation. Året präglades vidare av politisk kris i Sverige då Erik XIV:s mentala sammanbrott försvagade krigsledningen.
Stillestånd och utmattning 1567-1569
Under 1567 drabbades båda flottorna hårt av pest och resursbrist. Operationerna blev mindre omfattande och de stora sjöslagen uteblev. Sverige behöll kontrollen, men saknade kraft att utnyttja den offensivt. Från 1569 började Danmark återuppbygga sin flotta. De gjorde räder mot Öland och opererade mer aktivt i Östersjön. Sverige lyckades utrusta mindre styrkor för att skydda handel och kustområden, men några avgörande sjöslag ägde inte rum. Danmark hade återigen ett visst operativt övertag, men det ledde inte till något genombrott.
Sammantaget visar krigets sjöslag hur slaget om Östersjön var lika viktigt som fälttågen på land - och hur tekniska och taktiska förändringar till sjöss formade den moderna krigföringen i regionen.
1568
I januari vann Rantzau en ny seger vid Kungs-Norrby, överraskade ett svenskt läger och erövrade både artilleri och krigskistor. Han lyckades sedan bryta igenom de svenska barriärerna i Holaveden och dra tillbaka sin armé till Skåne. Reträtten var kostsam men framgångsrik - en dansk operativ seger. Senare under året följde svenska räder i Blekinge och Skåne, men utan avgörande strider. I Sverige avsattes Erik XIV genom en statskupp den 29 september 1568. Kuppen leddes av halvbröderna Johan och Karl, efter att Erik XIV:s sinnessjukdom hade satt sina spår både i regeringen och i kriget mot Danmark-Norge. Erik fängslades och Johan III tog över den svenska tronen. Fredslängtan hade ökat efter tronskiftet, och eftersom den dansk-norska statskassan nu också var tömd, undertecknades ett fredsfördrag i Stettin den 13 december 1570. Genom holländska, franska, polska och sachsiska förhandlingar fick Fredrik II betydligt bättre villkor i avtalet än Johan III. Svenskarna skulle lösa in Älvsborgs fästning för 150.000 silverdalrar, som skulle betalas inom tre år. De kyrkliga myndigheterna för Jämtland och Härjedalen flyttas från Uppsala till Trondheim. Fredrik II avsade sig formellt sitt anspråk på den svenska tronen och Johan III avsade sig likaså sitt anspråk på den dansk-norska tronen. Johan III var också tvungen att avstå Estland till den tyske kejsaren, som senare skulle förena Estland med Danmark-Norge. Denna överlåtelse av Estland skedde aldrig - utan att det ledde till ett nytt krig.
I Sverige fortsatte Johan III sin aggressiva utrikespolitik i Östersjöområdet med Ryssland och Polen som huvudmotståndare, medan Fredrik II tvingades erkänna för riksdagen att han hade startat detta krig på egen hand.
1569
Den nya svenska ledningen försökte återta initiativet med räder i Skåne. Flera städer brändes, vilket gav Sverige en tillfällig taktisk fördel men ingen varaktig kontroll.
Den avgörande händelsen under året var belägringen av Varberg. Daniel Rantzau och Frans Brockenhausen ledde operationen, men båda dog under striderna. Kung Fredrik II tog själv befälet och beordrade stormningen. Efter hårda strider och den svenske befälhavaren Bo Birgersson Grips fall kapitulerade fästningen den 4 december. Danmark vann därmed en strategisk seger: Sverige förlorade sin sista västhamn.
1570
Det sista krigsåret präglades av mindre räder och begränsade skärmytslingar. Svenska styrkor opererade i Bohuslän och Trøndelag, medan danska divisioner härjade i Småland. Ingen av sidorna lyckades vinna avgörande segrar eller behålla territorium över tid. När freden slöts i december 1570 förblev gränserna oförändrade. På land hade Danmark-Norge vunnit de viktigaste strategiska segrarna - bland annat intagandet av Älvsborg och Varberg - medan Sverige hade visat förmåga till motstånd, dock utan att bryta igenom de dansk-norska befästningarna. Kriget slutade som en utnötningskonflikt där båda sidor hade vunnit slag men förlorat enorma resurser.
De erfarenheter han hade fått som kung i ett land i krig var uppenbarligen så dåliga att han valde en fredligare linje för resten av sin regeringstid. Det skulle dröja 41 år innan Danmark-Norge åter var i krig med Sverige.

HMS Glorious

Ovan: Från slaget vid Dittmarsken.

Till vänster: Kung Christian III av Danmark-Norge.

Karl X Gustavs andra danska krig 1658-60

Ovan: Kung Frederik II av Danmark-Norge.
Nederst: Kung Erik XIV.

• Ej redigerbar karta

Kartan visar var striderna under det sjuåriga kriget utkämpades.

Akershus fästning på 1500-talet. Oslo var en mycket liten stad vid den här tiden.

En norsk bondesoldat från 1560-talet.

Stenviksholms fästning i Trøndelag.

Belägringen av Akershus fästning.

Tannenberg 1914

"Det var dock betydligt mer aktivitet i söder. Förlusten av Älvsborg hade lett till flera misslyckade försök av svenskarna att inta Båhus fästning."

Bohus fästning idag.

Den svenska slakten under belägringen av Bohus fästning 1565

Slaget vid Axtorna.

Artillerister från den danska armén på 1500-talet.

Stormningen av Köpenhamn, målning av F. C. Lund (1887).

Kung Johan III.

1563-1568

Det första polska kriget

- Maktkamp i Baltikum

Samtidigt som sjuårskriget pågick var Erik XIV inblandad i ett nytt krig om Östersjöområdet. Första polska kriget, som ägde rum mellan 1563 och 1568, var en del av den större maktkampen om kontrollen över Östersjöområdet. Konflikten måste förstås mot bakgrund av sjuårskriget, där Sverige låg i krig med Danmark-Norge och Lübeck. Även Polen-Litauen drogs in i detta komplicerade maktspel. Kriget mellan Sverige och Polen utvecklades särskilt i Östersjöområdet - dagens Estland och Livland - där kontrollen över hamnar, handelsvägar och fästningar var av avgörande strategisk betydelse.

Sigismund II av Polen.

Pör mitten av 1500-talet var Östersjön ett ekonomiskt och politiskt tyngdpunktsområde i norra Europa. Den svenska expansionen österut, särskilt efter att Sverige hade tagit över delar av Estland, innebar en direkt konflikt med polska och litauiska intressen i Livland. Samtidigt hade en dansk-polsk allians bildats som indirekt ställde Polen mot Sverige under sjuårskriget. Även om det aldrig förekom någon formell krigsförklaring mellan Sverige och Polen under denna period, förekom det verkliga krigshandlingar med belägringar, härjningar och regelrätta slag. Striderna präglades av snabba förflyttningar, räder och försök att säkra strategiska fästen. Båda sidor ville ha kontroll över städer som Reval (Tallinn) och Pernau samt de omgivande befästningarna. Det baltiska landskapet med sina skogar, träskmarker och befästa städer skapade förutsättningar för ett krig där logistik och rörlighet var avgörande faktorer.
Slaget vid Obermühlenberg 1565
Ett av krigets viktigaste slag ägde rum den 13 augusti 1565 vid Obermühlenberg, nära Reval. Reval var vid den här tiden en nyckelposition under svensk kontroll och staden fungerade som ett viktigt brohuvud för ytterligare svenskt inflytande i Estland. En polskledd styrka under Kaspar von Oldenbokum ryckte fram med målet att hota eller erövra staden. Styrkan hade marscherat från Pernau och slagit läger i närheten av Obermühlenberg, där de förberedde sig för fortsatta operationer mot Reval. Den svenske befälhavaren i området, Henrik Klasson Horn af Kanckas, var en erfaren och energisk ledare. Han insåg snabbt att om den polska styrkan etablerade sig och samlade förstärkningar skulle Reval vara i allvarlig fara. Istället för att invänta en belägring valde Horn att ta initiativet. Med cirka 2.300 man - bestående av både infanteri och kavalleri - gav han sig ut för att anfalla det polska lägret. Attacken kom som en överraskning. De polska styrkorna, som uppgick till drygt tusen man, var inte helt förberedda på en så snabb och offensiv svensk framryckning. Striderna utvecklades till en intensiv skärmytsling där det svenska kavalleriet spelade en avgörande roll för att bryta upp de fientliga formationerna. Under stridens gång blev Kaspar von Oldenbokum dödligt sårad. Förlusten av ledaren försvagade avsevärt den polska styrkans moral och organisation. Slaget slutade med en klar svensk seger. Den polska styrkan slogs tillbaka och planerna på att hota Reval skrinlades tillfälligt. Segern vid Obermühlenberg stärkte den svenska kontrollen i Estland och visade att Sverige var kapabelt till både snabb mobilisering och offensiv krigföring i Baltikum. Strategiskt sett var detta en viktig seger eftersom den säkrade det svenska fotfästet i regionen vid en kritisk tidpunkt.
Slaget vid Runafer 1567
Två år senare skulle krigslyckan dock vända. Den 3 februari 1567 utkämpades ännu ett avgörande slag, denna gång vid Runafer i Livland. Bakgrunden var en serie ömsesidiga härjningar och räder mellan svensk- och polskkontrollerade områden. Svenska styrkor hade tidigare genomfört offensiver mot polska fästen, vilket utlöste en polsk motattack. Vid Runafer möttes styrkorna under krävande vinterförhållanden. Den svenska armén, som även denna gång leddes av Henrik Klasson Horn, bestod av både svenska soldater och estniska adelsmän som stödde det svenska styret. Många av dessa var relativt oerfarna i större fälttåg. Den polska styrkan, under ledning av överste Talwosz, var bättre förberedd och opererade med det tydliga målet att slå tillbaka det svenska inflytandet i området. Striden utvecklades snabbt till en katastrof för svenskarna. De polska styrkorna lyckades utnyttja terrängen och vinterförhållandena till sin fördel och anföll med beslutsamhet. Det svenska infanteriet pressades tillbaka och samordningen mellan infanteri och kavalleri misslyckades. Resultatet blev en omfattande svensk reträtt som snabbt utvecklades till ett nederlag. Förlusterna på den svenska sidan var betydande - uppskattningsvis 2.000 man. För de svenska styrkorna i Baltikum var detta ett hårt slag. Inte nog med att den militära kapaciteten försvagades, nederlaget rubbade också förtroendet hos de lokala estniska anhängarna. Slaget vid Runafer innebar därför en klar polsk seger och visade att Sverige inte kunde dominera Livland ohotat. Trots detta kunde Polen inte omvandla segern till en avgörande strategisk vinst. Även om de fortsatte att härja och pressa de svenska positionerna saknade de resurser och logistisk styrka för att genomföra långvariga belägringar eller erövra de viktigaste svenska fästningarna.
Krigets slut och betydelse
Efter 1567 fortsatte kriget med mindre sammandrabbningar och ömsesidiga räder, men utan att någon av sidorna uppnådde avgörande genombrott. Situationen försvårades ytterligare av politiska omvälvningar i Sverige. År 1568 avsattes Erik XIV och Johan III tog över tronen. I och med den nye kungens maktövertagande förändrades Sveriges politiska prioriteringar och konflikten med Polen förlorade en del av sin intensitet. Det första polska kriget ebbade gradvis ut utan ett tydligt fredsfördrag som uttryckligen avslutade fientligheterna. I praktiken behöll Sverige kontrollen över sina viktigaste baltiska besittningar, medan Polen inte lyckades fördriva svenskarna från Estland. Samtidigt hade kriget visat att maktbalansen i Östersjöområdet var bräcklig och att både Sverige och Polen var beredda att använda militära maktmedel för att säkra sina intressen. Krigets betydelse ligger främst i att det markerade inledningen på en lång rad polsk-svenska konflikter som skulle komma att prägla regionen under hela 1600-talet. Det visade också hur Östersjöområdet fungerade som en strategisk knutpunkt mellan de nordiska och centraleuropeiska makterna. Slagen vid Obermühlenberg och Runafer illustrerar krigets karaktär: snabba växlingar mellan seger och nederlag, taktisk skicklighet i kombination med logistiska begränsningar och en ständig kamp om kontrollen över fästningsstäder och handelsplatser. Sammantaget kan det första polska kriget ses som en olöst maktkamp där ingen av sidorna nådde ett slutgiltigt beslut, men där Sverige ändå lyckades behålla sitt fotfäste i Estland. Konflikten lade grunden till senare, mer omfattande krig mellan Sverige och Polen och var ett viktigt steg i utvecklingen av Sverige som Östersjömakt.

Horten

Henrik Klasson Horn av Kanckas.
Karta över var striderna utkämpades.

Johan III av Sverige föddes den 20 december 1537 på Stegeborgs slott i Östergötland som son till Gustav Vasa och drottning Margareta Eriksdotter Leijonhufvud. Han växte upp i en tid då Sverige befäste sin självständighet efter brytningen med Kalmarunionen och hans far hade lagt grunden till ett starkt ärftligt kungadöme under Vasaätten. Som prins fick Johan en grundlig utbildning som anstod en europeisk prins: han lärde sig språk, teologi, administration och krigskonst och utvecklade tidigt ett intresse för konst och lärdom. Han var den näst äldste av de överlevande sönerna och fick leva med vetskapen om att hans äldre halvbror Erik en dag skulle ärva kronan.

Kung Johan iii

1537-????

År 1556 utnämndes Johan till hertig av Finland. Hertigdömet gav honom en betydande självständig makt och han agerade med närmast kunglig auktoritet. Han förde en aktiv politik i Baltikum och strävade efter att stärka Sveriges ställning i maktkampen om Baltikum. I Finland etablerade han ett hov som präglades av renässansens ideal och han visade tidigt en förkärlek för europeisk kultur och kontinentala impulser. Samtidigt skapade hans självständiga hållning oro i förhållandet till brodern Erik, som efter Gustav Vasas död 1560 besteg tronen som Erik XIV.
Konflikterna mellan bröderna skärptes gradvis. En avgörande händelse var Johans giftermål 1562 med Katarina Jagellonica, syster till den polske kungen Sigismund II August. Genom äktenskapet knöts Sverige närmare Polen och den katolska sfären, vilket väckte Erik XIV:s misstankar. Den svenske kungen fruktade både utrikespolitisk rivalitet och religiöst inflytande. År 1563 lät Erik därför gripa och fängsla Johan och Katarina. De hölls fångna under svåra förhållanden i flera år. Fängslingen stärkte Johans ställning bland missnöjda adelsmän, som uppfattade Erik som alltmer oberäknelig och tyrannisk.
Erik XIV:s mentala instabilitet och brutala beteende mot adeln ledde så småningom till öppen opposition. År 1568 inledde Johan tillsammans med sin yngre bror Karl och anhängare inom högadeln ett uppror. Upproret lyckades snabbt, Erik avsattes och fängslades senare, och Johan erkändes som Sveriges nye kung. Han kröntes 1569 och tog över ett rike som var försvagat av krig och inre splittring.
En av Johans första stora utmaningar var att få slut på sjuårskriget mot Danmark-Norge, som hade pågått sedan 1563. Kriget hade tömt landet på resurser och orsakat stor förödelse i både städer och på landsbygden. År 1570 undertecknades freden i Stettin. Även om gränserna förblev oförändrade gav freden Sverige en nödvändig paus och gjorde det möjligt att koncentrera sig på inre reformer och maktpolitik i Östersjöområdet.
Johans regeringstid präglades framför allt av hans religionspolitik. Han var personligen intresserad av teologiska frågor och ville skapa ett kyrkosystem som kunde överbrygga klyftan mellan den lutherska och den katolska traditionen. Trots att Sverige efter reformationen var ett lutherskt land hade Johan stor respekt för den katolska kyrkans liturgiska och teologiska arv, inte minst påverkad av sin katolska hustru. Han utarbetade en ny kyrkoordning och en liturgi som innehöll inslag av katolsk praxis, bland annat en mer högtidlig gudstjänstform och större betoning på sakramenten. Denna reform, som ofta kallades "Röda boken" på grund av omslaget, mötte starkt motstånd från lutherska präster och teologer som fruktade en återgång till katolicismen. Konflikten förvärrade spänningarna mellan Johan och hans bror Karl, som var en övertygad protestant.
Utrikespolitiskt fortsatte Johan att engagera sig i Baltikum och i relationerna med Ryssland. Sverige var inblandat i flera konflikter i området och Johan försökte stärka rikets ställning runt Östersjön. Hans dynastiska kopplingar till Polen fick också långsiktiga konsekvenser. Sonen Sigismund, född 1566, uppfostrades i den katolska tron och ärvde senare den polska tronen. Detta lade grunden för en framtida personalunion mellan Polen och Sverige, men också för nya konflikter efter Johans död.
Som monark var Johan III både ambitiös och kultiverad. Han var starkt inspirerad av renässansens fursteideal och ville framstå som en europeisk härskare av kontinental storlek. Han initierade omfattande byggnadsprojekt, bland annat ombyggnad och utsmyckning av flera slott, däribland Stockholms slott och Kalmar slott. Arkitekturen präglades av italienska och centraleuropeiska influenser och hovlivet präglades i högre grad än tidigare av konst, musik och lärdom. Dessa projekt var dock kostsamma och tillsammans med krigsutgifterna satte de finansiell press på staten.
Efter Katarina Jagellonicas död 1583 gifte Johan om sig, den här gången med Gunilla Johansdotter Bielke, en betydligt yngre adelsdam. Äktenskapet stärkte hans band till delar av den svenska adeln, men skapade också nya spänningar kring tronföljden. Förhållandet mellan Johan och sonen Sigismund var komplicerat, inte minst på grund av religiösa motsättningar och Sigismunds växande roll i Polen.
Mot slutet av sin levnad blev Johan mer isolerad politiskt. Den pågående religionsstriden och meningsskiljaktigheterna med hertig Karl försvagade hans auktoritet. Trots det lyckades han behålla kungamakten och säkra tronföljden. När han dog den 17 november 1592 på Stockholms slott lämnade han efter sig ett rike som formellt stärkts internationellt, men som samtidigt bar fröet till nya interna konflikter. Johan III är ihågkommen som en komplex och motsägelsefull härskare. Han var en lärd och kulturinriktad kung som ville placera Sverige i den europeiska renässanskulturen. Samtidigt var han en politisk pragmatiker som inte tvekade att ta makten genom att göra uppror mot sin egen bror. Hans försök att förena katolska och lutherska traditioner skapade bestående splittringar, men vittnar också om en ovanlig vilja till religiös syntes i en tid som präglades av skarpa konfessionella motsättningar. Hans regeringstid lade grunden för senare maktkamper mellan katolska och protestantiska krafter i Sverige, och hans dynastiska politik fick återverkningar långt bortom hans egen livstid.

1570-1595

Det nordiska tjugofemårskriget

Nordiska tjugofemårskriget var en lång och svår konflikt mellan Sverige och Ryssland som pågick mellan 1570 och 1595. Kriget utkämpades huvudsakligen i Östersjöområdet, särskilt i dåvarande svenska Estland och i områdena kring Finska viken. Under en period (1578-1582) hade Sverige stöd av Polen. Konflikten slutade med en svensk seger och fredsfördraget i Teusina 1595.

Ivan IV den förskräcklige, den första tsaren av Ryssland.

Katarina Jagellonica

Rusland var i krig med Polen i slutet av 1560-talet och 1568 skickade tsar Ivan IV ett sändebud till Stockholm. Syftet var att kräva att Katarina Jagellonica skulle utlämnas till Ryssland. När Erik XIV senare tillfångatogs befann sig de ryska sändebuden fortfarande i Stockholm. De greps då av anhängare till hertig Karl.
Katarina Jagellonica (1526-1583) var en polsk prinsessa som blev drottning av Sverige genom sitt äktenskap med den senare kungen Johan III. Hon spelade en viktig roll i förhållandet mellan Sverige och Polen under 1500-talet och var mor till den senare kungen Sigismund III Vasa. Katarina föddes i Kraków som dotter till den polske kungen Sigismund I och drottning Bona Sforza. Hon tillhörde den mäktiga Jagellonska dynastin, som härskade över Polen och Litauen. Äktenskapet mellan henne och Johan ingicks 1562 och hade både politiska och dynastiska syften: det stärkte relationerna mellan Sverige och Polen.
Fångenskapen och den politiska betydelsen
När Johan gjorde uppror mot sin bror, Erik XIV av Sverige, fängslades både Johan och Katarina. De tillbringade flera år i fångenskap på Gripsholms slott. Under denna tid födde Katarina deras son Sigismund. När Johan blev kung som Johan III år 1568 blev Katarina drottning av Sverige. Hon var katolik, vilket var betydelsefullt i ett land som hade blivit lutherskt efter reformationen. Hennes religiösa övertygelse påverkade Johan III, som försökte föra en mer försonlig kyrkopolitik mellan katolicismen och protestantismen.
Moder till en unionskung
Hennes son Sigismund ärvde senare både den polska och den svenska kronan. Detta ledde till en kortvarig personalunion mellan länderna, men också till allvarliga konflikter i Sverige. Katarinas eftermäle fick därmed stora konsekvenser för nordisk och östeuropeisk historia. Katarina Jagellonica dog 1583, innan hennes son hann bli kung av Sverige, men hon anses vara en av de mest inflytelserika drottningarna i Sveriges 1500-talshistoria. När Ivan IV fick veta att Johan III nu hade tagit över den svenska tronen skickade han ett brev där han försäkrade den nye kungen om att han ville bevara freden. Han begärde att de ryska sändebuden skulle släppas och återvända och uppmanade Johan att skicka en svensk delegation till Moskva. Johan III, som vid den här tiden inte ville ha en ny konflikt med Ryssland - särskilt som Sverige fortfarande var i krig med Danmark - tog emot budskapet med lättnad.
Situationen utvecklades dock dramatiskt. De svenska sändebuden arresterades senare i Novgorod, misshandlades och förödmjukades och enligt samtida uppgifter släpades de nakna på hästar innan de fördes till tsaren. Där krävde Ivan att Sveriges silvergruvor skulle överföras till Ryssland och att tsaren skulle erkännas som landets överherre. Först i januari 1572 släpptes sändebuden. Vid det laget stod det dock klart att tsaren redan hade andra planer. Han hade lovat bort sin brors dotter till Magnus av Ösel och låtit utropa honom till kung av Livland. Genom Magnus försökte han vinna stöd hos den livländska adeln. Redan 1569 hade tsaren vunnit Klas Kursell över på sin sida. Kursell lyckades återigen få stöd av flera framstående adelsfamiljer i Livland, bland annat Yxkull, Maidel, Vitinghof och Farensbach. Den 7 januari 1570 tog sig konspiratörerna till slottet i Reval, där de grep ståthållaren Gabriel Kristiernsson Oxenstierna och tog kontroll över staden. Situationen förändrades dock snabbt. I mars samma år gjorde knekthövdingen Nils Dobblare ett djärvt drag med 300 svenska soldater. Han återerövrade slottet och grep upprorsmännen. Klas Kursell avrättades, medan de övriga skickades som fångar till Sverige.
1570-1572
Hösten 1570 gick den ryskstödde Magnus av Ösel in i Estland med en armé på ca 25.000 man och marscherade mot Reval. Samtidigt anföll den livländske adelsmannen Tiesenhausen slottet Wittenstein, som försvarades av Herman Fleming och Hans Boije af Gennäs. Reval försvarades av Gabriel Oxenstierna med Carl Henriksson Horn af Kanckas som närmaste militära ledare. Magnus inledde en belägring och började beskjuta stadsmuren, men utan avgörande resultat. Försöken att blockera staden misslyckades också, eftersom två svenska fartyg lyckades föra in förnödenheter i hamnen i september 1570. I januari 1571 skövlades och plundrades områdena runt staden. Samtidigt bröt pesten ut, både inne i staden och bland de belägrande styrkorna.
I februari 1571 kom nyheten om att fred hade slutits mellan Sverige och Danmark. Detta stärkte viljan att försvara Reval. Magnus, som hade förlorat stora delar av sin armé under den utdragna belägringen, bad om vapenvila. När detta vägrades satte han eld på lägret och drog sig tillbaka. Samtidigt hävdes belägringen av Wittenstein. Carl Horn utnyttjade situationen och gick till motangrepp mot de retirerande styrkorna. Vid byn Ubagall nära Wittenstein överraskade han Tiesenhausen och tillfogade ryssarna ett betydande nederlag. Samtidigt växte missnöjet med det ryska styret bland den livländska adeln. År 1571 anfölls Ryssland av det osmanska riket, som med stöd av tatariska styrkor trängde djupt in på ryskt territorium. Under en period rådde ett relativt lugn i Estland, men på hösten 1572 marscherade Ivan den förskräcklige personligen in i Livland med en stor armé. Den 27 december anländer han till Wittenstein och inleder belägringen. Clas Åkesson (Tott), som nyligen hade lett en räd in i Ryssland, befann sig på Oberpahlen - ett slott där Magnus av Øsel ofta vistades - så nära Wittenstein att han kunde höra kanonerna. Under fem dagar bombarderades Wittenstein. Tsaren krävde att Boije skulle kapitulera, men när han vägrade beordrade Ivan en fullständig attack. Slottet intogs och enligt uppgift dödades de överlevande i garnisonen brutalt av de ryska styrkorna. Ivan delade sedan upp armén i mindre enheter och anföll flera fästningar, bland annat Lode, Hapsal och Leal. En del av styrkorna återvände till Novgorod för att delta i bröllopet mellan Magnus från Ösel och Maria av Ryssland.
Clas Åkesson lyckades med nöd och näppe fly från Oberpahlen och ta sig till Reval. Där väntade han med att gå till motanfall tills ryssarna hade skingrat sina styrkor. I slaget vid Lode lyckades han besegra den ryska belägringsarmén och vinna en viktig seger för svenskarna.
1573-1577
Den svenska krigföringen under dessa år försvårades kraftigt av dåliga finanser. Redan 1573 var situationen så ansträngd att Sverige tvingades pantsätta fästningarna Lode, Hapsal och Leal till tyska legosoldater eftersom staten var skyldig dem stora summor pengar. Syftet var att förhindra att legoknektarna skulle byta sida och gå över till ryssarna om de inte fick betalt. Men när skulden fortfarande inte var reglerad vid midsommartid 1574 överlämnades fästningarna i januari 1575 till den danske kungen som en del av uppgörelsen.
Samtidigt skapade interna stridigheter bland legoknektarna nya problem. Clas Åkesson (Tott) tvingades avbryta belägringen av Wesenberg (i Lettland, inte identiskt med Wesenberg i Estland) efter att skotska och tyska legosoldater i hans armé hamnat i öppen strid med varandra den 17 mars 1574. Sådana konflikter försvagade den svenska militära insatsen och gjorde det svårare att upprätthålla en enad front. Danmarks kung Fredrik II fick dock inte njuta av fästningarna särskilt länge. I början av 1576 ryckte tsar Ivan IV in i Baltikum med en stor armé och lyckades lägga under sig stora delar av området. Till slut var Reval den enda staden i regionen som Sverige fortfarande hade kontroll över. Försvaret av Reval leddes nu av Carl Horn tillsammans med hans åldrande far Henrik Klasson Horn af Kanckas. Förutsättningarna för försvaret var mycket krävande. En kraftig höststorm rev ner flera av stadens kyrktorn och sänkte flera fartyg i hamnen - fartyg som skulle ha fraktat livsviktiga förnödenheter från Sverige. Dessutom var vintern 1576-1577 ovanligt sträng, vilket gjorde situationen ännu svårare.
Den 23 januari 1577 inledde ryska styrkor under ledning av Feodor Ivanovich Mstislavsky och med Ivan Kolzoff som en av de viktigaste officerarna, inledde belägringen av Reval. Fyra dagar senare, den 27 januari, började de bombardera staden. Trots detta lyckades Reval hålla ut. En av dem som utmärkte sig mest var Ivo Skenkenberg, son till en medborgare i Reval, som ledde en grupp estniska bönder och genomförde flera framgångsrika utfall mot de belägrande styrkorna. Hans insatser gav honom senare smeknamnet "Hannibal från Reval". När Ivan Kolzoff dödades under en sådan räd började den ryska belägringsarméns moral att sjunka märkbart.
I mars försökte ryssarna avsluta operationen på ett dramatiskt sätt: de riktade sina kanoner mot kyrkorna och de högsta byggnaderna i staden och sköt tills ammunitionen tog slut. De satte också eld på Birgittaklostret i Marienthal innan de slutligen retirerade. Samma vinter hade Ivan IV också skickat en rysk styrka för att härja och plundra de finska gränsprovinserna.
När belägringen av Reval hävdes kunde svenskarna återta kontrollen över flera mindre slott i området. Framstegen bromsades dock av att fältsjukan bröt ut bland soldaterna, vilket innebar att arméerna i stort sett tvingades till passivitet under hela sommaren.
Under sommaren 1577 ryckte tsaren in i Livlands södra delar och genomförde omfattande och brutala plundringar. Samtidigt hade relationerna mellan Ivan och Magnus av Ösel försämrats. Konflikten slutade med att Ivan lät arrestera Magnus i Wenden. Magnus släpptes senare efter att ha betalat 40.000 gulden och lovat att hålla sig lugn i Oberpahlen, men han valde sedan att fly till Polen.
1578-1579
Johan III hade länge sökt en allians med Polen mot Ryssland, men förhandlingarna gick trögt. De svenska förslagen var utformade så att de till stor del skulle gynna Sverige och verkade därför ointressanta för polackerna. Situationen förändrades dock när Ivan ryckte in i Livland och kriget närmade sig Polens intressesfär. År 1578 undertecknades därför ett formellt avtal mellan Stefan Batory och Johan III. Samma år marscherade en polsk armé under Andreas Sapieha in i Livland.
På den svenska sidan hade Henrik Horn i början av 1578 gjort ett infall i Ryssland, i riktning mot Ingermanland. Anfallet genomfördes med extrem brutalitet och som hämnd för tidigare ryska överfall utplånades hela samhällen - inklusive kvinnor och barn. Johan III reagerade negativt på denna typ av krigföring och gjorde klart att han ogillade tillvägagångssättet.
Efter att Magnus av Øsel hade flytt till Polen tog Horn kontroll över Oberpahlen. Därifrån avancerade han mot Dorpat och brände förorterna. Snart anlände dock en rysk armé och inledde belägringen av Oberpahlen. Fästningen måste kapitulera den 26 juli, sedan en finsk hjälparmé under Göran Boije försenats av motvind och först flera mil därifrån fått kännedom om kapitulationen.
Göran Boije marscherade sedan västerut mot Pernau. Där fick han veta att Sapieha hade ryckt in i Livland och att ryssarna hade börjat belägra Wenden. Planen var nu att samla de svenska och polska styrkorna för att möta ryssarna. På kvällen den 20 oktober 1578 möttes de två allierade arméerna tre mil från Wenden. Dagen därpå kom slaget - och den ryska armén besegrades.
Året därpå stod Ryssland inför nya problem på hemmaplan, bland annat oroligheter kring tatarerna, vilket gjorde det svårare att genomföra ett nytt stort anfall mot Estland. Istället var det svenskarna som tog initiativet. Henrik Horn gjorde ett nytt infall i Ryssland och nådde så långt som till trakterna kring Nöteborg och Novgorod. Samtidigt avancerade guvernören i Reval mot trakterna kring Pleskov.
Senare under 1579 avancerade en rysk armé mot Riga, men besegrades och tvingades retirera till Wesenberg. Ivo Skenkenberg utmärkte sig återigen i dessa strider, men den här gången tillfångatogs han och skickades till Moskva, där han senare avrättades. Samma sommar lyckades svenska örlogsfartyg bränna förorterna Narva och Ivangorod och lämna dem i ruiner.
1580-1582
År 1580 tog Pontus De la Gardie över som överbefälhavare i kriget mot Ryssland efter Göran Boije. Han anlände till Finland sent på hösten samma år, och därifrån tog han sig snabbt över gränsen till ryskt territorium. Han inledde belägringen av Kexholms fästning, som intogs av svenskarna den 4 november 1580. De la Gardie stannade kvar i området till efter jul. När den stränga vinterkylan gjorde att det bildades is över Finska viken fattade han ett djärvt beslut: han skulle leda sin armé över den frusna viken. Överraskande nog dök han upp utanför fästningen Wesenberg, där han den 4 mars 1581 tvingade garnisonen att kapitulera gratis. Efter detta genomförde han en räd in i Ryssland. Han överlämnade sedan befälet till Carl Horn och reste tillbaka till Stockholm för att diskutera krigets fortsatta förlopp med kungen. De la Gardie ansåg att Rysslands svåra situation - i krig med tatarerna, polackerna och svenskarna - borde utnyttjas till fullo. Han uppmanade därför Johan III att öka sin rustning och agera snabbt. På sensommaren 1581 återvände han till Reval med nya förstärkningar.
Medan De la Gardie hade varit borta hade Carl Horn lett operationerna i Estland. Han hade återerövrat fästningarna Lode, Vickel och Leal och var på väg att belägra Haapsalu när De la Gardie anlände. Redan den 9 augusti kapitulerade Haapsalu gratis.
De la Gardie bestämde sig då för att anfalla Narva, en av de viktigaste ryska fästningarna i området. Han nådde staden den 3 september. Strax därefter anlände Clas Eriksson Fleming med den svenska flottan och bombardemanget av staden inleddes. Den 6 september erbjöds garnisonen att kapitulera, men när detta inte lyckades gick svenskarna till storanfall.
Efter att staden intagits lämnades den till 24 timmars fri plundring, med undantag för kyrkorna som skonades. Omkring 6.000 personer - varav ungefär en tredjedel var soldater - ska ha dödats i samband med stormningen och plundringen. Tre dagar senare valde även Ivangorod att kapitulera. Wittenstein i Livland fortsatte att hålla stånd mot Göran Boije, men tvingades till slut kapitulera på grund av livsmedelsbrist.
De svenska segrarna gjorde Ryssland mer villigt att förhandla om fred. Samtidigt skapade framstegen avund och oro i Polen. Stefan Batory lär ha uttryckt sin frustration genom att säga att han "lade ut näten, men hans svågers hand drog upp fångsten". Tsaren å sin sida försökte driva in en kil mellan Polen och Sverige. Han skickade ett sändebud till påven och föreslog att han kunde tänka sig att gå över från den ortodoxa till den katolska tron om påven tog initiativ till fred mellan Ryssland och Polen.
Jesuiten Antonius Possevino skickades till tsaren och förespråkade först en fred som även skulle inkludera Sverige. Detta skulle också kunna bana väg för ett förnyat närmande mellan Johan III och den katolska kyrkan. Tsaren själv ville dock inte inleda fredsförhandlingar med Sverige. Johan III ansåg också att Sveriges starka ställning gjorde det möjligt för honom att på egen hand driva igenom bättre villkor.
Den 15 januari 1582 slöts ett tioårigt vapenstillestånd mellan Ryssland och Polen. Ryssland avstod från sina anspråk på Livland till Polen - områden som redan delvis var under svensk kontroll. Johan III reagerade starkt både på Possevinos roll och på Stefan Batory. Relationerna mellan Sverige och Polen blev märkbart kyligare och Johan gjorde klart att Sverige inte hade för avsikt att avstå något av det territorium som Sverige vunnit i Livland.
I september 1582 fick Pontus De la Gardie order om att fortsätta kriget mot Ryssland och samtidigt hålla ett öga på de polska styrkorna. Svenska trupper tränger åter in i Ryssland och gör hotfulla framstötar mot Novgorod. Tillsammans med de tatariska attackerna i söder och öster gjorde detta tsaren mer benägen att sluta fred. I början av 1583 sände han ett meddelande till Reval om att han ville ha förhandlingar.
1583-1589
I början av maj 1583 möttes parterna vid floden Plussa, inte långt från Narva. Ryssarna krävde att gränserna skulle återställas till förkrigstidens tillstånd, men svenskarna vägradesvenskarna vägrade. Det enda som uppnåddes den 26 maj var en kort vapenvila på två månader. Innan den löpte ut undertecknades en ny vapenvila som varade i tre år.
Den 26 mars 1584 avled tsar Ivan IV. Efter ett möte med Polen i Pernau om kraven i Livland - ett möte som snarare ökade spänningarna än löste dem - hölls nya samtal med ryska förhandlare i Plussa i november 1585. Vapenstilleståndet förlängdes sedan med ytterligare fyra år från 1586.
1590-1595
År 1590 återupptogs förhandlingarna. Johan III ställde hårda krav: Ryssland skulle avsäga sig alla anspråk på Kexholms förläning och Ingermanland samt området fram till Kvitsjön. Tsaren skulle också sluta kalla sig själv för herre över hela Ryssland.
Förhandlingarna avbröts dock snabbt när det kom rapporter om att ryska styrkor härjade i området. Gustav Banér, som hade utsetts till guvernör i Estland, ryckte in i Ryssland och brände några byar. När en stor rysk armé under tsar Fjodor I närmade sig drog han sig tillbaka till Wesenberg i väntan på förstärkning.
Fästningen Jama föll i ryssarnas händer och den 31 januari 1591 inleddes belägringen av Narva. Staden besköts kontinuerligt från den 4 till den 19 februari. Carl Horn, som ledde försvaret, bad Gustav Banér om hjälp, men Banér vågade inte lämna sin position. 21. den 4 februari försökte ryssarna storma staden, men slogs tillbaka.
Banér ansåg ändå att situationen var svår och gick med på att avträda Ivangorod, Koporje och Jama - som redan hade intagits - i utbyte mot en vapenvila på nästan ett år.
Johan III reagerade starkt på vad han ansåg vara ett svagt försvar. Carl Horn och Gustav Banér kallades hem. Banér sattes under bevakning på sina egendomar, medan Horn fängslades och dömdes till döden för landsförräderi 1591. Han förblev fängslad fram till Johan III:s död.
Efter att Horn förts hem utbröt oroligheter bland soldaterna i Reval. Göran Boije lyckades med svårighet lugna ner situationen och försökte sedan belägra Ivangorod, utan att lyckas. Hertig Karl kom senare över med en armé, men uppnådde inga avgörande resultat och återvände till Sverige 1591.
Göran Boije avsattes och ersattes av Morits Birgersson (Grip). Han ledde ett fälttåg mot Novgorod, men drabbades av svår kyla och pest. Han tvingades vända sex kilometer från staden. Över 6.000 man gick förlorade, främst på grund av sjukdomar och förfrysning.
Johan III var rasande över det misslyckade fälttåget och misstänkte Morits för samröre med Horn och Banér. Morits bad om att bli befriad från befälet, men kungen ändrade sig. Kort därefter dog Morits och Clas Eriksson Fleming tog över befälet. Han anlände med en stor armé och genomförde ett omfattande fälttåg in i Ryssland, vilket gladde kungen. Men samma år avled Johan III och en ny fas i rikets historia inleddes.
Freden i Teusina (1595)
Den 18 maj 1595 undertecknades slutligen freden i byn Teusina nära Narva. Avtalet byggde på samma villkor som ryssarna hade föreslagit tio år tidigare. Sverige behöll Narva, Reval och hela Estland, men återlämnade Ingermanland och Kexholm med tillhörande områden.
Sigismund ville fortsätta kriget för att hålla sin armé samlad och redo, men fram till 1597 lyckades han övertala Clas Fleming att behålla Kexholm med sina styrkor. Först då överlämnades området formellt till Ryssland.
Betydelsefullhet
Det nordiska tjugofemårskriget befäste Sveriges ställning i Östersjön och hindrade Ryssland från att få permanent tillgång till Östersjön under denna period. Kriget var kostsamt och krävande, men det lade grunden för Sveriges fortsatta roll som en växande makt i norra Europa. Konflikten visade också hur avgörande kontrollen över fästningar och kuststäder var i kampen om Östersjöns handelsvägar.

Magnus av Øsel.

Belägringen av Viborg

Rysk rustning och stridsyxa från kriget.

Kartan visar var striderna utkämpades under kriget.

De la Gardie

Weserbergs fästning

1598-1599 Successionsstriden mellan Sigismund III Vasa och hertig Karl

Sigismund III Vasa (1566-1632) var son till Johan III av Sverige och den polska prinsessan Katarina Jagellonica. På grund av sitt dynastiska ursprung blev han en nyckelperson i maktkampen mellan Sverige och Polen i början av 1600-talet. Han blev kung av Polen-Litauen 1587 och ärvde den svenska tronen 1592 efter sin fars död. Hans dubbla kungadöme skapade dock djupa politiska och religiösa konflikter, särskilt med hans farbror hertig Karl (senare Karl IX), och ledde till att han till slut förlorade Sverige.

Kung Sigismund III av Polen.

Uppväxt och vägen till två troner
Sigismund föddes 1566 på Gripsholms slott, medan hans föräldrar satt fängslade hos Johan III:s halvbror, kung Erik XIV. Efter faderns maktövertagande växte han upp i en miljö som var starkt präglad av moderns katolska tro. I ett annars lutherskt Sverige uppfostrades Sigismund som katolik, något som senare skulle få avgörande betydelse. När den polske kungen dog utan arvinge 1587 valdes Sigismund till kung av Polen-Litauen. Han tog sig namnet Sigismund III och flyttade till Kraków. Som kung av Polen stärkte han de katolska styrkornas ställning i riket, stödde jesuiterna och förde en aktiv utrikespolitik. Samtidigt behöll han sina ärftliga rättigheter till Sverige. När Johan III dog 1592 blev Sigismund även kung av Sverige. För första gången sedan Kalmarunionen fanns det utsikter till en personalunion mellan Sverige och ett annat stort europeiskt kungarike. Men förutsättningarna var svåra. Sverige var nu ett fast etablerat lutherskt rike och många inom adeln och prästerskapet fruktade att Sigismund skulle försöka återinföra katolicismen.
Religiös konflikt och maktkamp
Sigismund reste till Sverige 1593 för att låta sig krönas. Före kröningen hölls dock ett viktigt kyrkomöte i Uppsala samma år. Där fastslogs den lutherska bekännelsen som Sveriges enda tillåtna lära. Sigismund var tvungen att formellt acceptera detta för att få sin kröning, men misstron försvann inte. Den verkliga makten i Sverige låg till stor del hos hertig Karl, Johan III:s yngste son. Karl var en övertygad lutheran och hade ett starkt stöd bland prästerskapet och delar av adeln. Han såg sig själv som en försvarare av den protestantiska tron och den svenska självständigheten mot vad han uppfattade som utländskt och katolskt inflytande. Sigismund tillbringade större delen av sin tid i Polen och styrde Sverige genom representanter. Detta försvagade hans auktoritet i riket. Karl tog tillfället i akt att stärka sin egen position och utmana kungens makt. Konflikten utvecklades gradvis från politisk rivalitet till en öppen maktkamp.
Händelsen med Klas Flemings död och Karl IX:s agerande
Under maktkampen mellan hertig Karl (senare Karl IX) och kung Sigismund på 1590-talet var Klas Fleming en av Sigismunds viktigaste anhängare. Han var riksråd och amiral och styrde Finland och Estland för kungens räkning. Fleming hade en stark maktposition i de östra delarna av riket och blev en av Karls viktigaste motståndare.
Fleming dog våren 1597, kort efter att han hade slagit ner bondeupproret i Finland, det så kallade klubbkriget. Vid den här tiden hade Karl stärkt sin ställning i kampen om den svenska kronan. Senare samma år ryckte Karls styrkor in i Finland och belägrade Åbo slott, där Flemings änka Ebba Stenbock bodde. Efter slottets fall inträffade en dramatisk händelse som sedan dess har kommit att symbolisera den bittra maktkampen. Enligt traditionen lät Karl öppna Flemings kista för att försäkra sig om att hans mäktiga fiende verkligen var död. Det sägs att han tog den döde i skägget och sade att om Fleming hade varit i livet skulle han inte ha haft makt över honom. Flemings änka ska ha svarat att om hennes man fortfarande hade levt skulle Charles aldrig ha intagit slottet. Det är osäkert om episoden ägde rum exakt så som den senare återberättades. Icke desto mindre har historien fått stor betydelse i efterhand. Den visar hur personlig och intensiv striden mellan Karl och Sigismunds anhängare var, och den visar hur kampen om den svenska tronen också präglades av hämnd, heder och en symbolisk maktdemonstration. Händelsen har därför förblivit en talande bild av Karl IX:s hårda och kompromisslösa väg till makten.
Förspelet till kriget
Situationen tillspetsades under åren 1597-1598. Karl sammankallade kungariken utan kungens godkännande och tog gradvis kontroll över centrala delar av riket. Sigismundlojala rådsmedlemmar flydde till Polen. Sigismund insåg att han var tvungen att agera militärt för att säkra kronan. Under våren 1598 samlade han en armé på cirka 5.000 man i Polen, trots att flera av hans rådgivare rekommenderade en större styrka. Han försökte också få stöd från Danmark, men utan framgång. I Sverige stod allmogen och stora delar av borgerskapet på hertig Karls sida. Samtidigt cirkulerade rykten och omen som tolkades som tecken på Guds vilja i konflikten.
Sigismund seglade från Polen sommaren 1598 och landsteg i Kalmar i augusti efter att stadens ledning gett efter för påtryckningar. Samtidigt ryckte en finsk styrka under Arvid Stålarm fram mot Stockholm. Denna operation misslyckades när bönderna i Uppland, med stöd av hertig Karl, mobiliserade och tvingade finnarna till reträtt - en händelse som senare kallades "Korptåget" eftersom finnarna var tvungna att överge sina förråd.
Framryckningen mot Stegeborg
Sigismund samlade sina styrkor vid Stegeborg i Östergötland. Samtidigt koncentrerade Karl sina trupper och försökte blockera Sigismunds kommunikationslinjer. Förhandlingarna pågick parallellt med de militära förberedelserna. Den 8 september 1598 utkämpades ett slag vid Stegeborg (även känt som slaget vid Mem). Karl försökte sätta press på Sigismunds styrkor och läget såg länge gynnsamt ut för Sigismund. Han beordrade dock att slaget skulle ställas in, enligt uppgift under inflytande av svenska adelsmän i hans följe som fruktade att en fullständig seger skulle stärka kungamakten alltför mycket. Svenskarna retirerade med måttliga förluster, men den psykologiska effekten var betydande. Karl erbjöd sig att avgå från ledarskapet, men övertalades att fortsätta. Strax därefter anlände den svenska flottan under Joachim Scheel. Detta stärkte Karls position avsevärt och avskar Sigismund från förnödenheter och förstärkningar från Polen. Sigismund insåg att situationen hade blivit kritisk och retirerade mot Linköping.
Slaget vid Stångebro
Den avgörande sammandrabbningen ägde rum den 25 september 1598 vid Stångebro utanför Linköping. Sigismund hade cirka 8.000 man till sitt förfogande, bestående av polska, ungerska och tyska soldater samt en del svensk adel. Karl hade samlat en stor styrka av svenska soldater och bondeuppbåd. Sigismunds trupper stod på västra sidan av Stångån, medan Karls trupper stod på den östra sidan. Morgonen präglades av tät dimma. Efter en tids stillestånd retirerade delar av Sigismunds armé in mot staden, och det var den signal Karl väntade på. De svenska styrkorna avancerade snabbt mot broarna - Stora och Lilla Stångebro. Vid Stora Stångebro lyckades svenskarna ta det polska artilleriet. Vid Lilla Stångebro utbröt hårda strider. Sigismunds infanteri kämpade tappert, men viktiga kavallerireserver förblev passiva. Slutligen utbröt panik under reträtten mot broarna. När även artilleriet föll i svenska händer var slaget avgjort. Sigismunds förluster var betydande - cirka 2.000 man samt fanor och kanoner. Karl stod kvar som segrare. Sigismund utlyste vapenstillestånd, eftersom han visste att hans ställning i Sverige var förlorad.
Uppgörelsen och Kalmarkriget 1599
Efter sitt nederlag krävde Karl att de svenska adelsmän som hade stött Sigismund skulle utlämnas. Flera av dem avrättades senare. Sigismund själv reste tillbaka till Polen, fast besluten att återvända med starkare styrkor, men han återvände aldrig som kung av Sverige. År 1599 fortsatte kriget. Karl belägrade Kalmar, som hölls av Sigismunds anhängare under Johan Sparre. Efter en intensiv strid erövrades staden och slottet. Flera av de mest framträdande Sigismundanhängarna avrättades. Sigismunds anhängare besegrades även i Finland och Estland.
Konsekvenser och efterspel
Kriget mellan Sigismund och Karl markerade en vändpunkt i Sveriges historia. År 1599 avsattes Sigismund formellt som kung av Sverige. Karl blev vicekung och kröntes senare som Karl IX år 1604. Konflikten befäste Sverige som ett lutherskt kungarike och bröt den dynastiska länken till Polen. Samtidigt lade den grunden till de utdragna polsk-svenska krigen på 1600-talet. Sigismund vidhöll sitt anspråk på den svenska tronen och genomförde flera fälttåg för att återta den, dock utan framgång. Kriget var både en maktkamp inom Vasadynastin och ett uttryck för Europas större religiösa konflikt efter reformationen. Karls seger säkerställde att Sverige förblev protestantiskt och lade grunden till landets senare roll som stormakt under Gustav II Adolf. Sigismund gav dock aldrig upp sitt anspråk på den svenska tronen. Han fortsatte att betrakta sig själv som Sveriges rättmätige kung. Konflikten mellan Vasa-grenarna - den katolska linjen i Polen och den protestantiska linjen i Sverige - blev en viktig maktpolitisk drivkraft i Östersjöområdet under 1600-talet. Ur religiös synvinkel utgjorde konflikten ett avgörande vägskäl. Karl den stores seger befäste Sverige som ett tydligt lutherskt rike och stärkte kopplingen mellan staten och den protestantiska kyrkan. Samtidigt innebar Sigismunds nederlag att Polen förblev ett av de viktigaste katolska maktcentrumen i norra Europa. Sigismund III regerade i Polen fram till sin död 1632. Där är han ihågkommen som en kung med ambitioner att stärka kungamakten och utvidga riket, men också som en härskare vars politik ledde till utdragna krig. I svensk historia är han främst ihågkommen som den katolske kungen som förlorade sin tron - och som indirekt bidrog till att forma Sveriges utveckling till en protestantisk stormakt under Karl IX och senare Gustav II Adolf.
Konflikten mellan Sigismund och Karl var därför mer än en personlig maktkamp. Den var ett uttryck för de djupa religiösa och politiska spänningar som fanns i Europa efter reformationen och den fick bestående konsekvenser för både Sverige och Polen.

Karl IX:s skändning av Klas Flemmings kropp.

Ovan: Kartan visar de strider som utkämpades under detta krig.
Till vänster: Ruinerna av fästningen i Stegeborg.

Kung Karl IX

1550-1611

Karl IX föddes den 4 oktober 1550 som yngste son till Gustav Vasa och Margareta Eriksdotter Leijonhufvud. Han tillhörde Vasaätten, den släkt som hade gjort Sverige självständigt från Danmark och etablerat ett starkt kungadöme. Som ung fick Karl hertigdömet Södermanland och byggde snabbt upp en självständig maktbas i sitt område. Efter faderns död styrdes Sverige av hans äldre bröder, först Erik XIV och sedan Johan III. När Johans son, Sigismund, ärvde den svenska tronen 1592 uppstod snabbt konflikter. Sigismund var katolik och samtidigt kung av Polen, medan Karl var övertygad lutheran och ville säkra Sverige som en protestantisk stat. Konflikterna ledde till en maktkamp och inbördeskrigsliknande förhållanden. År 1598 besegrade Karl Sigismunds styrkor och året därpå avsattes Sigismund. Karl regerade därefter som riksföreståndare innan han 1604 erkändes som kung och kröntes i Uppsala 1607.
Karl IX:s regeringstid präglades av nästan ständiga krig. Konflikten med Polen fortsatte efter att Sigismund avsatts eftersom han inte gav upp sitt anspråk på den svenska tronen. Detta utvecklades till utdragna krig mellan de båda länderna, särskilt om kontrollen över territorier i Baltikum. Striderna lade grunden till Sveriges senare expansion runt Östersjön. Samtidigt blev Sverige indraget i maktkampen i Ryssland under den s.k. "orostiden". Landet präglades av inre stridigheter och tronstrider och Sverige ingrep militärt för att tillvarata sina intressen och stärka sin position i öst. Detta ledde till krig mellan Sverige och Ryssland från 1610. Som om inte detta var nog anfölls Sverige 1611 av Danmark-Norge i det så kallade Kalmarkriget. Danmark ville försvaga Sveriges makt och kontroll över handeln i norr. Danska styrkor erövrade bland annat Kalmar slott och Sverige var därmed i krig på tre fronter samtidigt: mot Polen, Ryssland och Danmark-Norge. Mitt under dessa konflikter avled Karl IX den 30 oktober 1611. Han efterträddes av sin son Gustav II Adolf, som senare skulle bli en av Sveriges mest kända kungar och leda landet in i stormaktstiden. Karl IX lämnade efter sig ett rike präglat av starka religiösa och politiska konflikter, men också ett land som var i färd med att hävda sig som en betydande maktfaktor i norra Europa. Hans regeringstid var konfliktfylld, men lade grunden för Sveriges fortsatta tillväxt som stormakt under 1600-talet.

Det andra polska kriget

1611-1617

Andra polska kriget pågick mellan 1600 och 1629 och hade sin upprinnelse i maktkampen om den svenska tronen mellan den polsk-svenske kungen Sigismund III Vasa och hertig Karl, sedermera Karl IX. Efter att Sigismund avsatts i Sverige 1599 fortsatte konflikten i en ny form som ett utdraget krig mellan Sverige och Polen-Litauen. Under Karl IX och senare Gustav II Adolf utvecklades tvisten till en kamp om dominans i Östersjöområdet och kontroll över handeln i Östersjöområdet.

Sigismund av Polen.

Då Karl hade säkrat makten i Sverige efter fälttåget mot Sigismunds anhängare och uppgörelsen i Linköping 1600, kunde han rikta blickarna österut. Sommaren 1600 landsteg svenska styrkor i Estland och kriget inleddes med en framryckning i Livland. Syftet var både att befästa Sveriges ställning i Baltikum och att hindra Sigismund från att använda området som bas för ett återerövringsförsök.
Första fasen 1600-1611 - Striderna i Livland
Inledningsvis gjorde svenskarna framsteg. Städer som Narva, Dorpat och Pernau säkrades och stora delar av Livland ockuperades snabbt. Riga belägrades, men brist på tillräckligt flottstöd och stora förluster på grund av sjukdomar och matbrist tvingade svenskarna att retirera.
Polen svarade med en kraftfull motoffensiv under ledning av Jan Karol Chodkiewicz. De svenska styrkorna pressades tillbaka och flera nederlag följde. Det mest förödande var slaget vid Kirkholm 1605, där den svenska armén led stora förluster. Trots polska segrar kunde Polen inte fullt ut utnyttja sitt övertag, delvis på grund av interna problem och andra krig. Så småningom blev striderna mindre intensiva och 1609 ingick Sverige en allians med Ryssland, vilket flyttade en del av konflikten från svenskt territorium. En rad vapenvilor följde från 1612 och framåt.
Andra fasen (1621) - svensk offensiv i Baltikum
Under ledning av Gustav II Adolf erövrade svenskarna Riga efter en belägring. Detta var en strategisk vändpunkt och säkrade Sverige kontroll över stora delar av Livland.
Tredje fasen (1626-1629) - Kriget i Preussen
Under den senare delen av kriget flyttade striderna söderut till Preussen. Svenskarna ville kontrollera de viktiga hamnarna som exporterade polsk spannmål till Västeuropa. Genom att blockera dessa hamnar kunde Sverige slå direkt mot Polens ekonomi.
Flera stora slag utkämpades under denna period. Gustav II Adolf sårades själv under ett försök att korsa Wisła 1627. Kriget till lands och till sjöss böljade fram och tillbaka, men svenskarna lyckades successivt stärka sin position. När de preussiska hamnarna hade varit blockerade i flera år blev den ekonomiska bördan för Polen så stor att Sigismund var tvungen att gå med på förhandlingar.
Dödläget i Altmark och krigets betydelse
År 1629 undertecknades en sexårig vapenvila i Altmark, som förhandlades fram med stöd av bland andra Frankrike och England. Sverige fick behålla Livland och säkrade tullinkomster från flera preussiska hamnar. Detta stärkte den svenska statens ekonomi avsevärt och lade grunden för landets framtida stormaktsambitioner.
De la Gardies fälttåg 1609-1611
De la Gardies fälttåg 1609-1610 var en militär expedition där svenska styrkor ingrep i Ryssland under den oroliga period som kallades "Stora oredan". Fälttåget fick sitt namn efter den svenske fältherren Jakob De la Gardie, som ledde den svenska armén i Ryssland. Expeditionen var ursprungligen ett försök att stödja den ryske tsaren Vasilij IV Shuyshchy i hans kamp mot rebeller och polsk-litauiska styrkor, men utvecklades så småningom till ett mer omfattande svenskt engagemang i ryska angelägenheter. Fälttåget var också ett viktigt förspel till det ingermanländska kriget mellan Sverige och Ryssland några år senare.
Bakgrunden till fälttåget var den politiska kris som rådde i Ryssland efter att Rurikdynastin dött ut 1598. Utan någon tydlig tronarvinge följde en utdragen maktkamp där flera pretendenter försökte ta kontroll över staten. Samtidigt drabbades landet av hungersnöd, uppror och utländsk inblandning. Ett av de största hoten mot den sittande tsaren, Vasilij Shuyshsky, var de krafter som stödde en tronpretendent som kallades den falske Dmitry. Många av dessa styrkor stöddes av Polen-Litauen, som ville utöka sitt inflytande i Ryssland.
För att stärka sin position sökte tsar Vasilij hjälp från Sverige. Resultatet blev fördraget i Viborg 1609, där Ryssland lovade att avträda territorier till Sverige i utbyte mot militärt stöd. Sverige gick med på att skicka en armé till Ryssland för att hjälpa tsaren att bekämpa rebellerna och de polsk-litauiska styrkorna. Den svenska styrkan leddes av Jakob De la Gardie, en erfaren militär ledare i svensk tjänst.
Den svenska armén bestod av både svenska och utländska soldater, däribland många legosoldater från olika europeiska länder. Tillsammans med ryska styrkor ryckte De la Gardies armé in i Ryssland från nordväst. Syftet var att bryta belägringen av flera ryska städer och försvaga de styrkor som stödde den falske Dmitrij.
Fälttåget inleddes med en rad framgångar för den svensk-ryska armén. Under loppet av 1609 avancerade styrkorna genom flera områden i nordvästra Ryssland och tog kontroll över viktiga fästningar och städer. En av de viktigaste operationerna var befrielsen av klosterstaden Troitse-Sergiev, som under lång tid hade belägrats av rebeller. Den svensk-ryska armén lyckades också vinna flera strider mot rebellstyrkorna och pressa tillbaka dem.
Så småningom fortsatte armén att avancera mot Moskvaregionen. Längs vägen återerövrades flera städer från rebellerna och den svensk-ryska offensiven bidrog till att tillfälligt stärka tsarens ställning. De la Gardies styrkor nådde särskilt stora framgångar i slaget vid Klushino 1610, vilket visade sig bli en vändpunkt i fälttåget.
I slaget vid Klusjino ställdes den svensk-ryska armén mot en polskledd styrka under hetman Stanisław Żółkiewski. I den polska armén ingick de berömda polska husarerna, en tung kavalleristyrka som var känd för sina effektiva attacker. Under slaget bröt många av legosoldaterna i den svensk-ryska armén samman eller bytte sida, vilket ledde till att armén förlorade mycket av sin stridskraft. Resultatet blev ett avgörande nederlag för De la Gardies styrkor.
Efter nederlaget vid Klushino kollapsade mycket av det militära läget till tsar Vasilij Sjujskijs fördel. Kort därefter avsattes tsaren av den ryska adeln och Moskva hamnade under polskt inflytande. Det svenska stödet till tsaren förlorade därmed sin politiska grund. De la Gardie drog sig därför tillbaka norrut med de kvarvarande styrkorna.
Tillbakadragandet ledde till en ny fas i den svenska Rysslandspolitiken. Istället för att stödja den ryske tsaren började Sverige säkra sina egna intressen i regionen. Svenska styrkor tog kontroll över flera områden i nordvästra Ryssland, bland annat runt Novgorod. Dessa händelser bidrog direkt till utbrottet av det ingermanländska kriget 1611, där Sverige försökte dra nytta av Rysslands fortsatta svaghet för att stärka sin egen position i Östersjöområdet.
De la Gardies fälttåg fick därför stora konsekvenser. Även om den ursprungliga planen att stödja tsar Vasilij misslyckades ledde fälttåget till att Sverige fick ett militärt fotfäste i nordvästra Ryssland. Det bidrog också till att dra Sverige ännu djupare in i konflikterna i regionen. Samtidigt visade fälttåget hur instabilt läget i Ryssland var under den stora oron och hur utländska makter försökte utnyttja krisen till sin egen fördel. I efterhand framstår kampanjen som en viktig episod i nordisk och östeuropeisk historia. Det markerade inledningen till en mer aktiv svensk Rysslandspolitik och lade grunden till den senare konflikten mellan de båda rikena. Samtidigt illustrerar händelserna hur de politiska kriserna i Ryssland i början av 1600-talet fick internationella konsekvenser och involverade flera av de stora makterna i regionen.
Erfarenheterna från kriget fick också stor betydelse för den svenska arméns utveckling. De organisatoriska och taktiska förbättringar som gjordes under fälttågen spelade en avgörande roll när Sverige kort därefter intervenerade i det trettioåriga kriget. Det andra polska kriget var således inte bara en kamp om Baltikum utan också en förberedelse för Sveriges genombrott som europeisk stormakt.
Ingermanländska kriget 1611-1617
Ingermanländska kriget var en konflikt mellan Sverige och Ryssland som pågick mellan 1611 och 1617. Kriget ägde rum under en period då Ryssland präglades av en djup politisk kris, känd som "den stora oredan". Efter att tsar Ivan den förskräckliges dynasti dött ut i slutet av 1500-taletuppstod en maktkamp om den ryska tronen. Flera rivaliserande härskare och tronpretendenter gjorde anspråk på makten, och landet drabbades av uppror, hungersnöd och utländsk inblandning. Situationen gjorde Ryssland svagt och instabilt, vilket grannländerna försökte utnyttja. Sverige såg en möjlighet att stärka sin egen maktposition runt Östersjön och samtidigt säkra sina gränser i öster.
Sveriges intresse för Ryssland var också kopplat till rivaliteten med Polen-Litauen, som vid den här tiden också försökte blanda sig i rysk politik. Svenska myndigheter ville förhindra att Polen fick för stort inflytande i området. Samtidigt fanns planer på att placera en svensk prins på den ryska tronen. Den kandidat som fördes fram var hertig Karl Filip, yngre bror till den senare kungen Gustav II Adolf. Tanken var att Ryssland antingen skulle hamna under starkt svenskt inflytande eller i bästa fall knytas till Sverige genom en personalunion. För att uppnå detta skickade Sverige en militär styrka till Ryssland under ledning av den erfarne generalen Jakob De la Gardie. Den svenska armén ryckte in i nordvästra Ryssland och började operera i områdena kring Finska viken och Ladogasjön.
Kriget började på allvar 1611, då svenska styrkor genomförde flera militära operationer i regionen. En av de viktigaste händelserna var erövringen av den viktiga staden Novgorod. Efter en kort belägring lyckades de svenska styrkorna ta kontroll över staden, som var ett av Rysslands äldsta och viktigaste handelscentrum. Detta gav Sverige ett starkt strategiskt fotfäste i området. Efter erövringen upprättades ett slags svensk administration i staden och de lokala ledarna pressades att acceptera idén om en svensk prins som framtida tsar. Även om detta aldrig förverkligades visade händelsen hur ambitiösa de svenska planerna var.
Samtidigt skedde viktiga politiska förändringar i Sverige. Kung Karl IX dog 1611 och hans son Gustav II Adolf tog över tronen. Den nye kungen var ung men mycket energisk och han fortsatte kriget mot Ryssland med stor kraft. Under hans styre stärktes Sveriges militära organisation och kriget i öster fick hög prioritet. Under de följande åren strävade de svenska styrkorna efter att utöka sitt territorium i nordvästra Ryssland och kontrollera flera viktiga fästningar och handelsvägar. Under kriget började Ryssland gradvis ta sig ur sin politiska kris. År 1613 valdes Michail Romanov till ny tsar. Detta var början på Romanovdynastin, som senare skulle komma att styra Ryssland i mer än trehundra år. Valet av en ny tsar bidrog till att stabilisera landet efter många år av oroligheter och inbördeskrig. Ryssland var dock fortfarande kraftigt försvagat och det tog tid för staten att återuppbygga sin militär och administration. Svenska styrkor fortsatte att verka i regionen och försökte dra nytta av Rysslands svaga position. Flera städer och fästningar anfölls eller belägrades under kriget. År 1613 försökte svenska trupper inta staden Tikhvin, men operationen misslyckades efter hårt motstånd från ryska styrkor. Året därpå lyckades svenskarna dock inta staden Gdov, vilket ytterligare stärkte deras kontroll över området kring sjön Peipus och den östra delen av Finska viken. I takt med att Sverige avslutade andra konflikter, bland annat kriget mot Danmark, kunde fler svenska soldater överföras till fronten mot Ryssland.
År 1615 försökte Gustav II Adolf själv få till stånd ett avgörande genombrott genom att leda en stor belägring av staden Pskov, en viktig fästning söder om Novgorod. Belägringen visade sig dock vara mycket svår och de ryska försvararna lyckades hålla ut. Efter stora förluster och utan avgörande resultat tvingades de svenska styrkorna till slut att retirera. Även om operationen misslyckades hade Sverige redan vunnit flera strategiska fördelar och båda sidor började inse behovet av att avsluta kriget. Efter åratal av strider var både Sverige och Ryssland trötta på konflikten. Ryssland kämpade fortfarande internt efter oroligheterna, medan Sverige också var inblandat i andra militära och politiska utmaningar. Detta ledde till att fredsförhandlingar inleddes. År 1617 undertecknades ett fredsfördrag i byn Stolbova. Avtalet avslutade kriget och fastställde nya gränser mellan de två rikena. Freden i Stolbova var en klar fördel för Sverige. Ryssland måste avstå Ingermanlands och Kexholms förläningar i Karelen till Sverige. Samtidigt gav Ryssland upp sina anspråk på de baltiska områdena Estland och Livland. I gengäld återlämnade Sverige staden Novgorod och vissa andra områden till Ryssland och erkände Michail Romanov som landets rättmätige tsar. Ryssland fick också betala ett betydande krigsskadestånd till Sverige. Den viktigaste konsekvensen av fredsfördraget var att Ryssland förlorade sin direkta tillgång till Östersjön. Detta var av stor strategisk betydelse. Utan en hamn i Östersjön var Ryssland i stort sett avskuret från direkt handel med Västeuropa via denna sjöväg. Istället fick landet använda hamnen i Archangelsk vid Vita havet, som var svårare att nå och mindre gynnsam för handel. Sveriges kontroll över områdena kring Finska viken gjorde att man kunde dominera en stor del av handeln i regionen. För Sverige var krigsutgången ett viktigt steg i utvecklingen mot att bli en stormakt i norra Europa. Kontrollen över Ingermanland och Karelen stärkte Sveriges position i Östersjöområdet och säkrade rikets östra gränser. Kriget bidrog också till att etablera Gustav II Adolf som en stark militär och politisk ledare, vilket senare fick stor betydelse under trettioåriga kriget. För Ryssland var kriget ett nederlag, men också en del av en större process där staten gradvis stabiliserades efter den kaotiska perioden av oroligheter. Romanovdynastin konsoliderade sin makt och Ryssland började långsamt återuppbygga sin styrka. Förlusten av tillgången till Östersjön skulle dock bli ett långsiktigt problem för landet. Det var först i början av 1700-talet, under tsar Peter den store och efter det stora nordiska kriget, som Ryssland lyckades bryta Sveriges dominans i regionen och återfå tillgången till Östersjön.
Det ingermanländska kriget var därför en viktig konflikt i Nordeuropas historia. Det visade hur politisk instabilitet i ett land kunde utnyttjas av grannstaterna och bidrog till att forma maktbalansen i regionen för generationer framåt. Kriget stärkte Sveriges roll som en ledande makt runt Östersjön, samtidigt som det blev början på en långvarig rivalitet mellan Sverige och Ryssland om kontrollen över regionen.

Första fasen
1600-1611
Striderna i Livland

Slaget vid Karksi (29 september 1600)
Ett tidigt slag i Livland där polsk-litauiska styrkor besegrade en svensk avdelning och bromsade upp den första svenska offensiven.
Slaget vid Wenden (7 januari 1601)
Polen-Litauen besegrade svenska styrkor vid Wenden och stärkte sitt grepp om området.
Slaget vid Kokenhusen (17 juni 1601)
En viktig polsk seger där de berömda husarerna krossade en större svensk styrka och räddade fästningen.
Slaget vid Reval (30 juni 1602)
Slaget om kontrollen över Estland som slutade med polsk seger och tillfälligt försvagade den svenska positionen.
Slaget vid Rakvere (5 mars 1603)
Polsk-litauiska styrkor vann igen och pressade tillbaka svenskarna in i regionen.
Slaget vid Weissenstein (15 september 1604)
En numerärt underlägsen polsk armé besegrade en större svensk styrka som belägrade staden.
Slaget vid Kirkholm (17 september 1605)
Ett av de mest berömda slagen under kriget. De polska husarerna tillfogade svenskarna ett förkrossande nederlag med mycket stora förluster.
Slaget vid Salis (23 mars 1609)
Ett mindre slag där de polska styrkorna vann under en ny upptrappning av kriget.
Slaget vid Gauja (6 oktober 1609)
Ännu en polsk seger som markerade slutet på den första, polskdominerade fasen.

Andra fasen
1621
Svensk offensiv i Baltikum

Slaget vid Riga (15 september 1621)
Under ledning av Gustav II Adolf erövrade svenskarna Riga efter en belägring. Detta var en strategisk vändpunkt och säkrade Sveriges kontroll över stora delar av Livland.
Tredje fasen
1626-1629
Kriget i Preussen
Slaget vid Wallhof
(8 januari 1626)
En klar svensk seger som visade att Gustav II Adolfs nya taktik var effektiv.
Slaget vid Mewe (21 september 1626)
Svensk seger som bidrog till att upprätthålla trycket på polska ställningar och hamnar.
Slaget vid Hammerstein (13 april 1627)
Polsk seger som tillfälligt stoppade den svenska framryckningen.
Slaget vid Grebin (juni 1627)
Svensk seger i fält som stärkte den svenska kontrollen i området.
Slaget vid Dirschau (8 augusti 1627)
Ett hårt slag utan någon tydlig segrare. Gustav II Adolf sårades under striderna.
Slaget vid Danzig (18 november 1627)
Ett sjöslag där polackerna bröt den svenska blockaden av Danzig.
Slaget vid Danzig (15 juli 1628)
Svenskarna vann ännu ett sjöslag och sänkte flera polska fartyg med hjälp av artilleri från land.
Slaget vid Osterode (14 oktober 1628)
Polsk seger i ett fältslag som visade att kriget fortfarande var öppet.
Slaget vid Gurzno (2 februari 1629)
Svensk seger som stärkte deras position mot slutet av kriget.
Slaget vid Trzciana (även kallat Stuhm) (25 juni 1629)
En polsk seger där svenska styrkor pressades hårt och Gustav II Adolf var nära att bli tillfångatagen.

Slaget vid Kirkholm - de polska bevingade husarerna.
Gravyr från slaget vid Wallhof.
Gustav II Adolfs kavaj från slaget vid Dirschau.

Gustav II Adolf under slaget vid Trzciana.
Jakob De la Gardie.
Ej med i manuskriptet. bild 8 Uther_Sigismund_Vasa.jpg
Gustav II Adolf.
Nederst till höger: Slaget vid Kirkholm av Pieter Snayer.

Gustav II Adolf

Kung, befälhavare och militär reformator

Gustav II Adolf av Sverige (1594-1632) anses vara en av de viktigaste militära och politiska ledarna i Europa under 1600-talet. Under sin relativt korta regeringstid förvandlade han Sverige från en regional makt i Norden till en nyckelspelare i europeisk politik. Samtidigt genomförde han omfattande reformer av krigföringen som fick en bestående inverkan på den militära utvecklingen i Europa. Hans namn är därför nära förknippat med framväxten av den svenska stormakten och med de militära innovationer som präglade 1600-talets första hälft.

Gustav Adolf föddes den 9 december 1594 i Stockholm som son till Karl IX av Sverige och drottning Kristina av Holstein-Gottorp. Han tillhörde Vasaätten, en kungafamilj som hade lett Sveriges brytning med Kalmarunionen och gradvis etablerat landet som en självständig stat. Den unge prinsens uppväxt präglades av både politisk och militär utbildning. Han fick en bred utbildning och lärde sig flera språk, bland annat latin, tyska och franska. Detta gav honom en god grund för diplomatiska kontakter i en tid då europeisk politik till stor del sköttes genom personliga relationer mellan furstehusen. Lika viktig var hans tidiga introduktion till militära frågor och statsförvaltning. Redan som tonåring kunde han delta i rådsmöten och observera politiska förhandlingar.
När Karl IX dog 1611 var Gustav Adolf bara sjutton år gammal. Den situation han ärvde var svår. Sverige var vid denna tid inblandat i flera konflikter samtidigt. Det var krig mot Danmark-Norge i det som senare kom att kallas Kalmarkriget, och i öster stod landet mot Ryssland som befann sig i en djup politisk kris, känd som "Stora ofreden". Dessutom fanns en långvarig rivalitet med Polen-Litauen, där den polske kungen Sigismund III - som tidigare hade varit kung av Sverige - fortfarande gjorde anspråk på den svenska kronan.
Den unge kungen måste därför snabbt visa prov på både politisk och militär handlingskraft. Tillsammans med rikskanslern Axel Oxenstierna började han bygga upp en mer effektiv statsförvaltning. Oxenstierna utvecklade en administrativ struktur som stärkte centralmakten och gjorde det lättare att mobilisera resurser för krigföring. Samspelet mellan kungen och rikskanslern var avgörande för Sveriges framväxt som stormakt. Gustav Adolf representerade det militära och politiska ledarskapet medan Oxenstierna utvecklade det institutionella ramverk som möjliggjorde expansion.
Kalmarkriget mot Danmark-Norge var kungens första stora utmaning. Kriget slutade 1613 med freden i Knäred, där Sverige fick betala ett stort krigsskadestånd för att återfå Älvsborgs fästning. Även om utgången var svår för Sverige var lärdomarna från kriget av stor betydelse. De avslöjade svagheter i den svenska armén och i landets militära organisation. För Gustav II Adolf var detta en viktig lärdom som senare ledde till omfattande reformer.
Strax därefter riktades blickarna mot Ryssland. I det s.k. ingermanländska kriget lyckades Sverige dra nytta av Rysslands inre kaos och säkra viktiga områden längs Finska viken. Freden i Stolbova 1617 gav Sverige kontroll över Ingermanland och Kexholm, samtidigt som Ryssland utestängdes från direkt tillgång till Östersjön. Detta stärkte avsevärt Sveriges strategiska position och bidrog till att göra landet till en dominerande makt i regionen.
Den mest utdragna konflikten under Gustav Adolfs tidiga regeringstid var dock kriget mot Polen-Litauen. Detta krig hade både dynastiska och strategiska orsaker. Sigismund III ville fortfarande återta den svenska tronen, medan Sverige försökte säkra kontrollen över de baltiska områdena. Striderna utspelade sig främst i Livland och Preussen och blev en viktig arena för den svenska arméns utveckling.
Gustav II Adolfs historiska betydelse ligger framför allt i den militära organisationen och taktiken. Han utvecklade en rad reformer som gjorde den svenska armén mer flexibel och effektiv. En av de viktigaste förändringarna var en ny organisation av infanteriet. Istället för de tunga och långsamma formationer som var vanliga i de europeiska arméerna vid den här tiden införde han mer rörliga formationer. Infanteriet organiserades i mindre enheter som kunde manövrera snabbare på slagfältet.
Även artilleriet moderniserades. Gustav II Adolf investerade i lättare kanoner som kunde flyttas snabbt under striden. Det gjorde det möjligt att stödja infanteriet mer effektivt och anpassa eldkraften till stridens utveckling. Samtidigt lade han stor vikt vid samarbetet mellan infanteri, kavalleri och artilleri. Denna kombinerade vapenanvändning gjorde den svenska armén starkare än många av dess samtida.
Även kavalleriet reformerades. Istället för att använda sig av traditionella caracolmanövrar - där ryttarna avfyrade pistoler innan de retirerade - uppmuntrade Gustav II Adolf till aggressiva chockattacker med sabel och lans. Detta gav större genomslagskraft och ökade tempot i striderna. Sådana taktiska innovationer ledde till att många samtida betraktade den svenska armén som en av de modernaste i Europa.
Dessa reformer fick sin största betydelse när Sverige 1630 gick in i trettioåriga kriget. Konflikten hade redan pågått i mer än ett decennium och utvecklats till ett omfattande europeiskt krig med både religiösa och politiska dimensioner. De protestantiska staterna i Tyskland hade lidit flera nederlag mot den katolska kejsarmakten och Sveriges ingripande blev därför en vändpunkt.
Gustav II Adolf landsteg i Pommern sommaren 1630 med en relativt liten men välorganiserad armé. Genom diplomati och militär skicklighet lyckades han snabbt etablera allianser med flera tyska furstar. Året därpå vann han en avgörande seger i slaget vid Breitenfeld 1631. Slaget anses vara ett av de viktigaste under trettioåriga kriget och visade tydligt hur effektiv den svenska taktiken var. Den kejserliga armén besegrades och den svenske kungen fick rykte om sig att vara en av Europas främsta fältherrar.
Segern vid Breitenfeld öppnade vägen vidare in i Tyskland. Under 1631 och 1632 avancerade de svenska styrkorna genom stora delar av det tysk-romerska riket. Gustav Adolf sågs av många protestanter som en räddare i kampen mot kejsarmakten. Samtidigt var Sveriges mål också strategiska: att säkra inflytande i norra Tyskland och kontroll över viktiga handelsområden.
Fälttåget nådde sin dramatiska höjdpunkt i slaget vid Lützen den 6 november 1632. Slaget utspelade sig i tät dimma och under mycket kaotiska förhållanden. Gustav II Adolf ledde själv en kavalleriattack, men kom bort från sina soldater under striden. Han träffades av flera skott och föll omkull på slagfältet. Kungens död kom som en chock för armén, men de svenska styrkorna lyckades ändå vinna slaget.
När Gustav II Adolf dog var han bara 37 år gammal. Ändå hade han redan lämnat ett djupt avtryck i den europeiska historien. Efter hans död fortsatte Sverige kriget i Tyskland under ledning av rikskansler Oxenstierna och andra svenska generaler. Det svenska inflytandet i regionen fortsatte att växa och landet blev en av Europas ledande militärmakter under de kommande decennierna.
I efterhand har Gustav II Adolf erkänts som en av de mest betydelsefulla militära ledarna under den tidigmoderna eran. Hans reformer av taktik, organisation och beväpning bidrog till att modernisera krigföringen i Europa. Samtidigt lade hans politiska och militära strävanden grunden för Sveriges stormaktstid. Trots att hans liv blev kort har hans gärning haft en bestående inverkan på både svensk och europeisk historia.

Kanske ta bort lite text?

En svensk satsning på ökad makt i Norden slutade med nederlag mot Danmark-Norge

Kalmar-krigen
1611-1613

Karl IX hade arbetat febrilt för att undvika ett krig med Danmark-Norge. De båda länderna hade haft fred sedan det nordiska sjuårskriget 1563-1570. Under 1611 blev det allt tydligare att ett krig var på väg. Striderna började sommaren 1611, men kungen dog den 30 oktober 1611 och hans son fick ta över både tronen och krigen.

Från Kalmarkriget. Landstigningen på Øland av Christen Nielsen Overgaard.

Bild 2a Kalmar_inntages.jpg

Gustav II Adolf.
Christian IV av Danmark-Norge.

Ken aktuella konflikten mellan Sverige och Danmark-Norge var en del av en långvarig kamp om kontrollen över Östersjön samt handel och territorier i norr. Områdena i norr hade inga klara gränser och inget av länderna hade klara rättigheter till de stora platta tundraområdena i norra Norge, norra Sverige, Finland och Ryssland. Dessutom bodde det samer från de olika länderna i området och de respekterade inte nationsgränserna. Ur svenskt perspektiv framstod kriget både som en kamp för ekonomiskt oberoende och ett försök att säkra landets strategiska position. Samtidigt var kriget en hård läxa som avslöjade svagheter i den svenska staten och armén - erfarenheter som senare skulle bidra till reformer och framväxten av Sverige som stormakt.
I början av 1600-talet var Sverige fortfarande en relativt svag stat jämfört med Danmark-Norge. Danmark kontrollerade Öresund och därmed inloppet till Östersjön och vidare ut i Nordsjön. Alla fartyg var tvungna att betala tull för att passera sundet, vilket gav Danmark stora intäkter och ett betydande strategiskt övertag. För Sverige innebar detta en ekonomisk och politisk begränsning. Landet ville ha större frihet i handeln, inte minst med Ryssland, och försökte därför etablera alternativa handelsvägar som kunde minska beroendet av den danska kontrollen över sjövägarna. En viktig orsak till kriget var också rivaliteten i norr. Den svenske kungen Karl IX försökte hävda svensk kontroll i Finnmark och Lappland genom att kräva skatt av samerna och etablera svensk auktoritet i områden som Danmark-Norge ansåg vara sina. Detta skapade en allt större spänning mellan de båda rikena. Ur svensk synvinkel handlade konflikten därför inte bara om territorium, utan också om att bryta den danska dominansen i regionen och säkra Sverige som en självständig makt i Norden. Rivaliteten mellan de båda rikena går tillbaka till tiden för Kalmarunionen och den danska kontrollen av Östersjöhandeln.
Kriget bröt ut 1611 när Danmark-Norge anföll Sverige. Danska styrkor invaderade söderifrån och belägrade snabbt flera strategiskt viktiga fästningar. Kalmar, ett av Sveriges viktigaste befästningsverk, föll redan sommaren 1611. Staden och slottet var av stor strategisk betydelse, eftersom den som kontrollerade Kalmar kunde dominera Kalmarsund och därmed få kontroll över trafiken längs den svenska östkusten mot Stockholm.
Förlusten av Kalmar var ett hårt slag för Sverige. Samtidigt avancerade danska styrkor mot den svenska västkusten och intog Älvsborgs fästning, Sveriges viktigaste hamn vid Nordsjön. Därmed förlorade Sverige sin direkta förbindelse med havet i väster. Detta var mycket allvarligt, eftersom Älvsborg var landets enda säkra utlopp till Atlanten. Utan hamnen försvagades Sveriges handel och kommunikation med omvärlden kraftigt.
Ur svenskt perspektiv blev därför krigets första fas en kamp för att överleva som självständig stat. Samma år dog Karl IX och kriget togs över av hans unge son Gustav II Adolf. Den nye kungen fick snabbt ta ansvar för riket i en mycket svår situation. Han försökte omorganisera försvaret, samla nya styrkor och hindra de danska arméerna från att tränga längre in i Sveriges kärnområden. Trots de tidiga nederlagen lyckades Sverige så småningom organisera ett motstånd. Den svenska armén bestod av både lokala styrkor och utländska legosoldater, och flera mindre strider och skärmytslingar ägde rum i Småland, Skåne och längs den norsk-svenska gränsen. Striderna var ofta hårda, men ingen av sidorna lyckades få ett avgörande genombrott.
År 1612 gick de svenska styrkorna till flera motangrepp. Gustav II Adolf ledde ett fälttåg in i Skåne, där svenska soldater ställde till med förödelse och försökte försvaga de danska ställningarna i området. Samma år uppnådde de svenska styrkorna också några taktiska segrar, bland annat i slaget vid Kölleryd, där de danska trupperna slogs tillbaka. Även om dessa segrar inte förändrade krigsförloppet i stort visade de att Sverige fortfarande var kapabelt att föra krig och stå emot danska påtryckningar.
Skottlandsfälttåget 1612 - ett blodbad i Norge
Den nordiska krigföringen baserades ofta på legosoldater. Danmark-Norge använde sig ofta av tyska soldater och svenskarna hade en tradition av att anställa skottar och holländare. Skottarna ansågs vara Europas främsta legosoldater och var i regel stridsvana, skickliga och disciplinerade. År 1612 behövde Gustav II Adolf förstärkningar för att fortsätta kampen mot Kristian IV. Eftersom Älvsborg hade fallit till danskarna kunde dessa soldater inte använda sjövägen, så den kortaste vägen var genom Norge. Vägen från den västnorska kusten och Trøndelag ansågs vara relativt säker - det var känt att norrmännen inte var särskilt intresserade av att strida.
Den första kontingenten legosoldater som marscherade genom Norge var en styrka på 1.200-1.400 man under ledning av den holländske översten Johan von Mönnickhofen. Soldaterna landsteg vid Trondheimsfjorden och marscherade genom Stjørdal till Sverige. Även om norska soldater övervakade trupprörelsen ingrep de inte. Det var sant att norrmännen inte var särskilt stridslystna i den här delen av landet. Nästa grupp som försökte sig på samma våghalsiga manöver bestod av 300 skottar under ledning av överste Alexander Ramsay. Det fanns dock en annan officer som skulle komma att förknippas med de nära förestående händelserna, nämligen den skotske kompanichefen George Sinclair, som tillhörde en av de största klanerna i norra Skottland.
Under försommaren 1612 hade Ramsay, Sinclair och kapten George Hay börjat rekrytera soldater i Skottland. En del av de värvade männen var fångar som frigavs i utbyte mot militärtjänstgöring. Sammanlagt värvades omkring 300 män. av dessa var 100 erfarna soldater som tillhörde Ramsays kompani, medan de andra två kompanierna huvudsakligen bestod av otränade män i olika åldrar. Värvningen togs inte väl emot av kung Jakob av England. Eftersom han var släkt med den danske kungen hade han inget större intresse av att hans landsmän skulle användas som legosoldater mot hans svåger och förbjöd därför värvningen. Men soldaterna lyckades med nöd och näppe fly och gav sig ut på havet. Efter två veckor på Orkneyöarna fortsatte resan mot Norge. 19. den 1 augusti seglade de två fartygen in i Romsdalsfjorden. Skotska fartyg var inte ovanliga, eftersom människorna längs fjorden var vana vid att skottarna bytte spannmål mot timmer. På sin väg in i fjorden stötte skottarna på en fiskebåt. Där satt Ivar Helland och hans dotter med sina linor. Skottarna tog dem ombord och beordrade Helland att fungera som lots i Isfjorden. När lotsen inte längre kände sig tillräckligt bekant med farvattnen för att fortsätta, fick han betalt och sattes tillbaka i fiskebåten.
Då kom en annan norrman roende. Det var Peder Klungnes, som trodde att skottarna hade spannmål med sig. Han ville handla, men blev istället tagen ombord och hotad med att lossa skottarna ytterligare. Han förklarade att det inte gick att fortsätta och tvingade dem därför att gå i land vid det som senare kom att kallas Klungnesodden (även känd som Skottehammeren). Klungnes hotades sedan att leda vägen för Ramsays män, men för att bromsa framryckningen ledde han dem först upp till sin egen gård. Där skrev han ett meddelande till tjänsteflickan som hon skulle överlämna till sheriffen på andra sidan fjorden, innan han ledde skottarna vidare genom den väglösa terrängen runt Isfjorden. Det var ett tidskrävande arbete, och medan de kämpade sig fram såg de att det tändes rösen på bergstopparna. Marschen fortsatte genom Romsdalen till Lesja, som de passerade den 22 augusti. Disciplinen bland skottarna var god och det fanns inga rapporter om plundring eller rån. De hade strikta order om att marschera genom Norge så snabbt som möjligt, utan att ha kontakt med människor. Strider skulle undvikas till varje pris. När skottarna marscherade framåt underrättades alla gårdar i området om att fienden hade kommit in i landet. Tidningen Budstikka meddelade att alla arbetsföra män skulle samlas så snabbt som möjligt.
Söndagen den 23 augusti kom budbäraren till Dovre och sheriff Lars Hågå, som kom in i kyrkan under gudstjänsten. Här meddelade han att alla som kunde, skulle komma fram - för nu var fienden i landet. Lars Hågå och Dovrebönderna marscherade snabbt iväg till Rosti, där det bestämdes att skottarna skulle stoppas. Problemet var att Hågå hade för få män. Han bestämde sig därför för att flytta längre ner i dalen för att samla ihop fler män. 24. i augusti samlades en styrka på flera hundra man vid Sel, där en synnerligen gladlynt sammankomst ägde rum. Männen drack öl och blev rejält berusade - något som lätt kunde ha kostat dem livet. Lyckligtvis hade skottarna tagit en omväg runt Rosti. Bondearmén fick därför tid att nyktra till inför slaget, som skulle äga rum den 26 augusti. Vid det här laget hade även många bönder från Gudbrandsdalen dykt upp för att hjälpa till att stoppa skottarna.
Huvudstyrkan samlades vid Kringen. Här fick Lars Hågå och lensmannen i Ringebu, Peder Randkleiv, sällskap av sina män. Längre ner i dalen - vid Elstadkleiven - väntade fogden i Gudbrandsdalen, Lars Gram, med sina män. Tidigt på morgonen den 26 augusti hördes säckpipor och trummor i dalen; Ramsay hade skickat ut sin patrull och en spårhund. När skottarna kom ner i dalen hörde de ljudet av ett horn. Det måste ha varit Prillar-Guri som spelade från toppen av Seljordskampen. Patrullen lyssnade entusiastiskt på flickans spel, som inte lät helt olikt den skotska säckpipan. När hon slutade spela svarade männen med en marsch - sedan spelade hon igen, och så fortsatte de. Mitt under föreställningen blev de beskjutna av några bönder uppe på kullen. Kanonerna var dock för svaga för att göra någon skada på så långt avstånd, och skottarna besvarade försöket med skratt och hånfulla rop.
Med Mr Sinclair i spetsen red den skotska styrkan nu in i Kringen-delen av dalen. Här hörde de en lång, hög signal från Prillar-Guris horn - signalen för bönderna att öppna eld. En skur av kulor träffade de oförberedda skottarna. Sinclair var den förste som träffades. Ett skott från bonden Berdon Sejelstads borste träffade honom i tinningen och dödade honom omedelbart. Dessutom avfyrade bönderna stålpilar som lemlästade många skottar på kort avstånd. Efter flera skottsalvor rusade bönderna in med huggkärvar, knivar och svärd. De flesta skottarna dödades inom loppet av en halvtimme. Förtruppen befann sig flera kilometer framför huvudstyrkan och stod helt stilla när de hörde gevärssalvorna. De kapitulerade utan strid när bönderna kom stormande mot dem. Sammanlagt 134 skottar, inklusive Ramsay och några av hans officerare, togs till fånga. Förutom Sinclair dödades även kapten Hay i attacken. Böndernas ledare ville samla ihop alla fångar och föra dem till Akershus fästning. De andra bönderna tyckte att detta var nonsens och menade att legosoldaterna förtjänade döden. Tidigare under året hade det kommit fram nyheter om att svenska soldater och tyska legosoldater hade avrättat 300 norska soldater vid fästningen Nya Lödöse. Skottarna låstes därför in i ladugården på gården Klomstad i Kvam. Nästa morgon började slakten. En efter en togs de ut och sköts eller höggs ihjäl. När bönderna hade avrättat 116 män orkade de inte se mer av blodbadet, och de återstående 18 skickades till Akershus. Detta var ett föga hedrande slut på deras ansträngningar att försvara landet mot fienden. Bland de överlevande fanns Ramsay och tre av hans löjtnanter, som efter en tids fångenskap på Akershus skickades till Köpenhamn för förhör. Ramsay och officerarna skickades sedan till England, och deras vidare öde är okänt. De få kvarvarande soldaterna förblev i dansk tjänst under resten av kriget. De skottar som dödades kastades i en stor gemensam grav strax norr om Kvamslåven - i dag kallad Skottehaugen. Sinclar begravdes utanför kyrkogården i Kvam, idag på gården Vik strax söder om Kvam. Bondearmén upplöstes och skickades hem. Under åren som följde berättades historien om och om igen. Den blev allt mer dramatisk och i vissa berättelser växte bondearmén till en storlek på över 1.500 man. Kung Kristian IV var mycket nöjd med böndernas insatser och belönade flera av ledarna med gårdar för deras insatser. Detta skapade naturligtvis avundsjuka bland många av bönderna, som tyckte att de hade gjort lika mycket för att besegra den invaderande fienden. Historien säger ingenting om de förluster som bönderna drabbades av. Med tanke på att det förekom närstrid med hugg- och skjutvapen är det naturligt att tro att även norska bönder föll i striden. Samtidigt misslyckades Danmark-Norge också med att genomföra ett avgörande fälttåg mot Sveriges inland. Trots att danskarna hade gjort stora framsteg i början av kriget visade det sig vara svårt att nå en total seger. Kriget utvecklades därför gradvis till ett utnötningskrig, där båda sidor satsade stora resurser utan att nå avgörande resultat.
En av de mest dramatiska episoderna i kriget var det s.k. skotska fälttåget 1612. En styrka skotska legosoldater var på väg genom Norge för att ansluta sig till den svenska armén. På väg genom Gudbrandsdalen attackerades de dock av norska bönder och lokala styrkor. Striderna slutade i ett blodbad där många av de skotska soldaterna dödades. Händelsen blev senare en välkänd episod i norsk krigshistoria och visar hur även lokalbefolkningen blev indragen i kriget.
Efter två år av strider, höga kostnader och begränsade resultat för båda sidor stod det klart att ingen av sidorna kunde nå en avgörande seger. Båda imperierna var ekonomiskt ansträngda och viljan att fortsätta kriget minskade. Detta ledde till att fredsförhandlingar inleddes. I januari 1613 undertecknades freden i Knäred. Avtalet innebar att de flesta av de territorier som erövrats under kriget skulle återlämnas till sina ursprungliga ägare. Sverige var dock tvunget att göra flera betydande eftergifter. Bland annat måste Sverige ge upp sina anspråk i Finnmark och erkänna den dansk-norska kontrollen över området. Dessutom fick landet betala ett stort krigsskadestånd - den s.k. Älvsborgs lösen - på en miljon riksdaler för att återfå Älvsborgs fästning. Ur svenskt perspektiv var fredsfördraget tungt, men inte katastrofalt. Danmark-Norge hade misslyckats med att underkuva Sverige eller återställa Kalmarunionen. Sverige förblev en självständig stat och kunde efter kriget koncentrera sig på att stärka sin militära och politiska organisation.
I svensk historia har Kalmarkriget ofta setts som ett nederlag, men också som en viktig vändpunkt. Kriget avslöjade tydligt svagheterna i Sveriges militära system, ekonomi och administration. Upplevelsen gjorde stort intryck på den unge Gustav II Adolf, som senare genomförde omfattande militära reformer. Reformerna ledde till en effektivare armé och en bättre organisation av staten. Under de följande decennierna bidrog dessa förändringar till att Sverige utvecklades till en av Europas ledande militärmakter. Kriget markerade också slutet på den period då Danmark-Norge hade ett klart övertag i Norden. Danmark vann visserligen kriget militärt, men kunde inte krossa Sverige eller återställa unionen mellan rikena. Ur ett svenskt perspektiv var därför Kalmarkriget ett viktigt men smärtsamt steg på vägen mot stormakt. Det visade hur sårbart riket fortfarande var, men också vilka reformer som var nödvändiga för att säkra landets framtid. Lärdomarna från kriget kom att påverka svensk politik och militär utveckling under decennier och lade grunden till Sveriges senare roll som dominerande makt i Östersjöområdet.

"Även i land växte rädslan för ett nytt svenskt anfall mot Norge. I maj befästes gränsposteringarna"

Skotska legosoldater.

Kalmar slott

"Även i laäven på senare tid växte rädslan för ett nytt svenskt angrepp på Norge. I maj befästes gränsposteringarna vid Svinesund och Tistedal och flera andra posteringar förstärktes"

Gustav II Adolfs skotska legosoldater under ledning av Ramsay, Sinclair och kapten Georg Hay landstiger i Romstdalsfjorden vid Norges kust.

Trettioåriga krigets höjdpunkt Slaget vid Lützen 1632

I den artikeln fanns det ingen tydlig koppling mellan filnamn och bildtexter, så jag har gjort några gissningar här och där. Kanske PE behöver involveras...?
De bilder som används är markerade med rött i mappen.

Slaget vid Breitenfeldt den 7 september 1631. Gustav II Adolf besegrar den katolska armén under ledning av Tilly och Pappenheimer.

Anteckningar: På 1600-talet användes två olika kalendrar i Europa. Den julianska och den gregorianska. Slaget vid Lutzen ägde rum den 6 november enligt den julianska och den 17 november enligt den gregorianska. En skillnad på 11 dagar. Eftersom det var den julianska kalendern som användes i Norden på den tiden (och fortfarande används) är det den som används i den här artikeln.

Kkriget mellan protestanter och katoliker i Tyskland var redan 12 år gammalt när Sveriges kung Gustav II Adolf bestämde sig för att delta i det som kommit att kallas trettioåriga kriget.
Redan 1618 blossade stridigheter upp mellan de tyska romerska katolikerna och protestanterna. Det utvecklades snabbt en politisk kamp mellan Europas stater, där de österrikiska Habsburgarna ville stärka sin ställning i Europa. En naturlig följd av detta var att flera av de omgivande länderna ville begränsa de katolska habsburgarnas inflytande och makt. I spetsen för dessa ansträngningar stod Frankrike - som självt var katolskt - som ville förhindra en habsburgsk hegemoni i Europa.
Trettioåriga kriget delas in i olika faser. Faserna bestäms av vilka av de andra länderna som blev inblandade i kriget. Den första fasen var från 1618 till 1624 och kallas den böhmisk-pfalziska fasen, nästa är den nederländsk-danska fasen från 1625 till 1629, sedan kommer den svenska fasen från 1630 till 1634 och kriget avslutas med den svensk-franska fasen från 1636 till 1648.
Den svenska fasen var på många sätt höjdpunkten i det trettioåriga kriget. År 1630 hade den svenske kungen Gustav II Adolf samlat 15.000 man och seglat med sin flotta från Stockholm till Peenemünde (i nuvarande Nordtyskland) och landsteg där den 6 juli. Vid tiden för landstigningen hade kungen inga allierade i Tyskland - varken bland protestanterna eller de protestantiska staterna i Europa. Tidpunkten för landstigningen var ändå väl vald.
Den katolska motparten var förlamad av inre stridigheter och gjorde inga försök att kasta den svenske kungen tillbaka i havet. Situationen var den att katolikernas främste befälhavare, Albrecht von Wallenstein, avsattes och hans position övertogs av Johann Tserclaes, greve av Tilly. Tilly var en fruktad och respekterad motståndare, men vid den här tiden var han redan över 70 år gammal.
I och med Wallensteins bortgång försämrades den katolska arméns finanser. Wallenstein var en av Europas rikaste män vid den här tiden, och han stödde inte kriget efter att han avsatts. Tilly blev därför befälhavare för en stor men hungrig armé. Detta resulterade i plundringen av Magdeburg 1631 - som gick till historien som en av de värsta i Europas historia. Över 30.000 människor dödades och staden lades i ruiner.
Slaget vid Breitenfeldt
Gustav II Adolf mötte Tilly i strid endast en gång och det var vid Breitenfeldt den 7 september 1631. Breitenfeldt ligger några mil norr om Leipzig. Under den tidiga morgonen var de båda sidornas spaningsdivisioner ständigt i kontakt med varandra. Skärmytslingarna var slumpmässiga och utvecklades inte till strider. Båda sidorna led minimala förluster.
Gustav II Adolf hade gott om tid på sig att organisera sin armé. Han hade utvecklat ett mer okonventionellt sätt att organisera sin armé. Den hittills vanligaste metoden var att placera infanteriet i mitten - uppdelat i stora rutor - fästningar - där soldaterna med lansar stod längst ut och försvarade musketörerna. Kavalleriet var placerat på flankerna. Svenskarna, å andra sidan, var uppställda med ett stort djup, dvs. infanteriet i mitten, med fyra brigader i fronten (första linjen), med tre brigader i andra linjen, var och en med sina egna reserver. Ryttarna var placerade på flankerna. Gustav II Adolf uppnådde en enorm eldkraft genom att organisera sina styrkor på detta sätt.
Den svenska armén består av 14.000 fotsoldater och 8.000 ryttare. Därtill kommer saxarnas 12.000 fotfolk och 5.000 ryttare. Totalt 40.000 man. Tilly har 21.000 fotsoldater och 11.000 ryttare till sitt förfogande. Sammanlagt 32.000 man. Slaget börjar klockan 12.00.
Gustav II Adolfs styrkor är nu inom räckhåll för Tillys artilleri - som öppnar eld. Det svenska artilleriet under Torstensson omgrupperar snabbt och besvarar elden. Svenskarnas starka högerflygel börjar snabbt utgöra ett stort hot mot Tillys vänstra flank. Tillys vänstra flank leds av den legendariske Gottfried Heinrich Graf zu Pappenheim.
Klockan 14.00 inleder Tilly en attack. Pappenheims kavalleri kommer först i kontakt med svenskarnas högra flygel.  Efter upprepade försök måste Pappenheim ge upp - hans kavallerister slås tillbaka av den hårda svenska eldkraften.
Samtidigt, på svenskarnas vänstra flygel, lyckas Tillys med sina kavalleriattacker under ledning av Fürstenberg. De sachsiska styrkorna attackeras också av infanteriet och de sachsiska styrkorna börjar falla sönder. Vid 16.00 är de på flykt.
Läget ser nu mycket kritiskt ut för Gustav II Adolf. Där saxarna en gång stod står nu Tillys infanteri. Tillys problem är att hans styrkor inte är särskilt manövrerbara och att han ägnar för mycket tid åt att utnyttja situationen. Gustav Horn - ledare för den svenska vänsterflygeln - vänder sina styrkor 45 grader på mycket kort tid.
Gustav II Adolf sätter också in sina reserver. De svenska styrkornas våldsamma eldkraft spelar återigen en avgörande roll. Tillys styrkor drivs tillbaka eller utplånas.
På sin högra flygel går svenskarna till anfall när Pappenheims styrkor börjar sakta in. Svenskarna vinner snabbt mark, trots att många av Tillys infanteridivisioner kämpar till sista man. Under eftermiddagen börjar det bli mörkt. Striden måste få ett slut. Tillys styrkor flyr och svenskarna förföljer dem inte på grund av mörkret. Detta räddade troligen Tillys styrkor från total förintelse.
Gustav II Adolf förlorade 4.100 man - huvudsakligen kavallerister. Av dessa var 2.000 sachsare. Tilly förlorade nästan 20.000 man i slaget. 7.600 stannade kvar på slagfältet, 9.000 tillfångatogs och man räknar med att omkring 5.000 dödades av bönder efter slaget.
Grunden för kejsarens makt var nu praktiskt taget borta.
En mycket intressant aspekt av detta slag är att det är det första storskaliga slaget mellan två arméer där den ena (svenskarna) uppträder professionellt och disciplinerat med väl inövad taktik med eld och rörelse - och de möter en armé som använder gammal taktik (den spanska skolan). Perioden med dessa slag tog i princip slut vid Waterloo i och med Napoleons fall (Russel F. Weigley: The age of battles. Pimlico 1991).
Under hösten och vintern går Gustav II Adolfs styrkor i vinterkvarter. Han har nu cirka 80.000 man till sitt förfogande i Tyskland. Styrkorna är utplacerade på olika platser. Tilly har under denna period lyckats samla ihop en ny styrka på cirka 22.000 man. Han har fått stränga order av kejsaren att vara försiktig i kriget mot Gustav II Adolf.
Krigsåret 1632 inleds den 28 februari - då Tilly anfaller den svenska styrkan under Gustav Horns befäl vid Bamberg. Här besegras svenskarna och förlusterna uppges vara mellan 1.500 och 4.500 man.
Gustav II Adolf bryter sedan upp från sitt vinterkvarter i Rehn och beger sig mot Nürnberg. Med sig har han en styrka på 37.000 man. Den 5 april anfaller Gustav II Adolf Tilly vid Lech nära Rain. Efter två dagars artilleribombardemang korsar de svenska styrkorna (huvudsakligen finska ryttare under Karl Gustav Wrangels befäl) floden i skydd av en rökridå av våt halm.
Tidigt under anfallet träffas Tilly av en förlupen kanonkula i knät. Svårt sårad bärs han bort från slagfältet och avlider snart. Kejsarens styrkor leds nu av Maximilian av Bayern. När Tilly dör beordrar Maximilian, som var Tillys närmaste man, reträtt. Hans styrkor flyr tillbaka till fästningen i Ingolfstad.
Kejsarens styrkor är kraftigt reducerade, Tilly är död och situationen är kritisk. Vad gör kejsar Ferdinand II nu?
Ferdinand måste gå till korset och be Wallenstein att återvända som ledare för de kejserliga styrkorna. Med kraftigt utökade befogenheter satte Wallenstein igång med arbetet. Han värvade en ny stor armé och gick till angrepp mot Johan Georg av Sachsen. Sachsen var den svagaste länken i den svenska alliansen och Johan Georgs trupper drevs snabbt ut ur Böhmen.
Gustav II Adolf stod nu inför två hot. Det ena var att de två fientliga styrkorna skulle förenas till en och skära av hans kommunikationslinjer till Östersjön.
Svenskarna marscherade mot Nürnberg för att förhindra att de båda styrkorna förenades. Han misslyckades med detta och snart stod Gustav II Adolf inför en armé påarmé på nästan 50 000 man.
Endast 18.000 av Gustav II Adolfs män var samlade i Nürnberg. Resten var utspridda i de ockuperade områdena i Tyskland. Svenskarna bestämde sig därför för att befästa Nürnberg och invänta förstärkningar. Wallenstein och Maximilian valde att inte anfalla och befäste sig istället på Alte Veste utanför Nürnberg. Wallenstein och Maximilian hade nu skurit av Gustav II Adolfs reträtt till Östersjön. Om han skulle få kontakt med sina styrkor i Pommern var han tvungen att ta sig förbi den kejserliga positionen.
Under hela sommaren 1632 låg de två stora arméerna i var sitt befäst läger och bevakade varandras rörelser. Ingen av dem ville gå ut i öppen strid.
En av de första saker som hände när sådana arméer befann sig i fält var att döden kom på besök. Hunger och sjukdomar härjade i båda lägren och tusentals soldater omkom.
Situationen höll på att bli ohållbar. Arméernas förmåga att strida försämrades snabbt och till slut bestämde sig Gustav II Adolf för att gå till anfall. 24. i augusti anfaller svenska styrkor Wallensteins läger i Alte Veste.
Striderna är hårda. De svenska styrkorna möter hårt motstånd och har en stor fördel i att Alte Veste ligger på en kulle med branta sluttningar. Försöket att inta lägret pågår hela dagen och långt in på kvällen utan framgång. Den 25:e börjar det regna kraftigt och de branta sluttningarna som leder upp till fästningen blir leriga och hala. Stormningen överges och Gustav II Adolf retirerar med en förlust på nästan 1.000 man. Dessutom förlorade han två av sina viktigaste officerare. Den ene var artillerigeneralen Lennart Torstensson och den andre var Erik Hand, en av kompanicheferna i Østgøta Landsregiment (infanteri).
Lennart Torstensson satt fängslad i Ingolfstad i ett år och släpptes inte förrän våren 1633.  Lennart Torstensson blev så småningom en mycket viktig man för svenskarna i Tyskland och han tog över som befälhavare för de svenska styrkorna efter Johan Baners död 1641.
När de svenska styrkorna drog sig tillbaka förenades de kejserliga styrkorna. Wallenstein, Maximilian och Pappenheimer samlade sina styrkor i Sachsen, vid Lutzen, för att gå in i vinterläger. De kände sig säkra på att Gustav II Adolf också skulle dra sig tillbaka till vinterlägret. Så blev dock inte fallet.
Gustav II Adolf var rädd att Wallenstein skulle tvinga över sachsarna på sin sida, och om så skedde skulle han stå helt ensam mot de kejserliga styrkorna. Han bestämde sig därför för att gå till strid mot Wallenstein.
Svenskarna vände norrut mot Lutzen och förenades med Bernhard av Weimars armé natten mellan den 22 och 23 oktober.
Gustav II Adolf kände sig nu tillräckligt stark för att gå till anfall.
Några dagar senare fick den svenske kungen veta att Wallenstein hade skickat Pappenheimer och hans kavalleri till Halle för vinterläger. Det var bråttom för svenskarna att anfalla medan Pappenheimers fruktade kroatiska kavalleri inte var i närheten av Wallensteins armé.
Klockan 05.00 på natten den 5 november sätter Gustav II Adolf sina styrkor i rörelse. De lämnar hela tåget i Naumburg, med undantag för 100 vagnar med de mest nödvändiga krigsförnödenheterna.  De lämnar Naumburg och på vägen till Lutzen passerar de den lilla staden Weissenfels. I Weissenfels finns en liten kejserlig garnison på cirka 100 man under ledning av kapten Delabonde. Gustav II Adolf beordrar en liten styrka att inta Weissenfels, medan resten av armén avancerar mot Lutzen.
Vid denna tidpunkt händer något oväntat för båda parter. Utan att ha den blekaste aning om vad svenskarna tänkte göra, skickar Wallenstein generalwachtmeister Rudolf Freiherr von Colleredo med över 200 kroatiska kavallerister och hundratals fotsoldater till Weissenfels - för att eskortera Delabonde och hans män till säkerhet i Lutzen.
Nästan samtidigt som Gustav II Adolf anländer till staden anländer också Colleredo i spetsen för sina soldater. Vad som rör sig i den kejserlige Generalwachtmeisters huvud när han upptäcker tusentals och åter tusentals svenska soldater, fanor och färger, ammunitionsvagnar och kanoner så långt ögat når, kan vi bara gissa oss till. Vad han än tänkte, så är det uppenbart att han fattade rätt beslut.
Det första han gör är att skicka tillbaka några av kavalleristerna till Wallenstein och varna honom för att Gustav II Adolf är på väg. Sedan beslutar han sig för att gå till anfall, vilket till en början kan se ut som en självmordsattack. Istället för att anfalla den enorma armén på väg till Lutzen, anfaller han den styrka som är i färd med att anfalla Weissenfels. Det kan verka hopplöst, men han lyckas bryta sig igenom till de belägrade styrkorna och föra ut dem ur staden. Det råder oordning och panik i både de svenska och kejserliga styrkorna. Det blir en del förluster på båda sidor, men de anses vara små.  De kejserliga förlorar 50 man, en fana och en kejserlig örn, vilket ger svenskarna en betydande moralhöjning.
Colleredo leder sin styrka tillbaka till Rippach - som är en liten plats närmare Lutzen. Här finns det ett par små broar som de kan ta sig över. Han lyckas få nästan hela sin styrka säkert över floden och i säkerhet. Här skickar han styrkan från Weissenfels tillbaka till Lutzen, medan han själv bestämmer sig för att stanna i Rippach för att möta svenskarna.
Colleredo vet att Wallenstein behöver tid för att samla sina styrkor och inte minst för att få tag på Pappenheimer och hans styrkor från Halle. Colleredo lyckas hindra svenskarna från att ta sig över till andra sidan. Hårda strider utspelar sig på och kring broarna. Först när Gustav II Adolf sätter in sitt lätta artilleri och bombar Colleredos styrkor ger de upp och återvänder till Lutzen. Under tiden har svenskarna lyckats hitta en annan väg över floden med hjälp av en fåraherde från trakten.
Förseningen är så stor att Gustav II Adolf måste stoppa sina styrkor och dra sig tillbaka för natten - efter att alla har tagit sig över floden. Det stora slaget får vänta till nästa dag. Nu vet han att Wallenstein har blivit varnad och han kan bara hoppas att Pappenheimer inte hinner fram till Lutzen innan slaget är avgjort.
Slaget vid Lützen
För att förstå slaget är det viktigt att förstå topografin i det landskap där de två arméerna möttes.
Lützen är en liten stad som ligger 14 kilometer nordost om Weissenfels och 20 kilometer sydväst om Leipzig.
Staden byggdes kring en tullstation på vägen Frankfurt-Leipzig Landstrasse och bestod av 300 primitiva hus omgivna av en förfallen stadsmur. Staden ligger i ett platt jordbruksområde med några skogsområden runt omkring.
Landskapet genomkorsades av både konstgjorda och naturliga vattenvägar. Dessa vattenvägar kunde korsas på ett antal små broar som var utspridda runt omkring. De var inte konstruerade för att klara tiotusentals män, hästar och vagnar, så att korsa dem var en stor utmaning för arméns befälhavare. De var 15-20 meter breda och varierade mellan 1,5 och 4 meter djupa med lerig botten.
Wallenstein hade grupperat sina styrkor runt Lützen och Gustav II Adolf var den anfallande parten och det var han som var tvungen att få sina styrkor över dessa vattenvägar.
Wallensteins styrkor uppgick till 16.000 man. Av dessa är 10.000 infanterister och 6.000 kavallerister. Detta inkluderar inte Pappenheimers styrkor, som nu är på väg till Lützen. Wallenstein har nu övergett den tidigare organisationen av armén - den spanska skolan med sina stora, tunga infanterikvadrater - och istället valt samma organisation som Gustav II Adolf med mindre enheter.
Infanteriet är grupperat i mitten av bataljonen med tio led i djupled. Kavalleriet är placerat på flyglarna. Den kejserliga högerflygeln har Lützen som sin yttersta stödjepunkt. I mitten har de fem infanteribataljoner. Bakom dem finns två infanteribataljoner flankerade av tre kavalleridivisioner och längst bak en infanteribataljon flankerad av två kavalleridivisioner. Artilleriet var placerat längst till höger framför Lützen, i mitten på en kulle med väderkvarnar och framför den vänstra flygeln.
Framför trupperna går en landsväg, som Wallenstein har låtit gräva ut till skydd för musketörerna. De kejserliga styrkorna har legat i sina ställningar nästan hela natten och väntat på svenskarna.
Klockan 05.00 börjar Gustav II Adolfs män att förbereda sig för strid. Tät dimma försenar framryckningen till kl. 08.00.
Den svenska styrkan består av 12.800 man infanteri och 6.200 man kavalleri. Styrkan är organiserad i två linjer. I mitten av den första linjen finns Blå brigaden, Gula brigaden, Gröna brigaden och Svenska brigaden. Dessa var svenskarnas elitsoldater.
Längs varje flygel finns sex kavalleridivisioner med infanteridivisioner däremellan. Längst till höger finns de beryktade finska ryttarna. Infanteriet i första linjen leds av generalmajor Nils Brahe. Kungen själv för befälet över den högra flygeln och Bernhard av Weimar leder den vänstra.
I andra linjen leder generalmajor Knyphausen de fyra infanteribrigaderna i mitten, överste Torsten Stålhandske leder kavalleridivisionerna på vänster flygel och Ernst av Anhalt leder den vänstra flygeln.
Klockan 11.00 lättar dimman så att styrkorna kan se varandra. Gustav II Adolf beslutar sig för att gå till anfall. Det kejserliga artilleriet öppnar eld och orsakar stora förluster bland de framryckande svenska soldaterna. Framryckningen går långsamt. Det är först när Nils Brahe lyckas ta sig förbi pansarvärnet på landsvägen som de lyckas avancera.
På vänster flygel misslyckas Bernhard av Weimar med att bryta igenom till artilleriet vid Windmill Hill. Efter en timmes strid börjar Gustav II Adolfs högra flygel bryta igenom Wallensteins vänstra flygel och hotar att överflygla honom. Svenskarna tillfogar det kejserliga artilleriet stora förluster och en svensk seger verkar vara inom räckhåll.
Då dyker Pappenheimer upp! Med sina 5.000 kavallerister har han ridit så fort han kunnat från Halle. Han kastar sina styrkor rakt in i striden på den svenska högerflygeln. Samtidigt sänker sig dimman återigen över landskapet. De kejserliga styrkorna går till offensiv och inleder en kraftfull motattack över hela linjen. Wallensteins general Piccolomini anfaller svenskarnas högra infanteriflank. Piccolomini och hans styrkor pressar svenskarna hårt och en fullständig kollaps av den svenska centern är på väg att ske. I detta kritiska läge beslutar sig Gustav II Adolf för att själv ta befälet över Smålendska och Østgøta kavalleri. Han anfaller från sin högra flygel i hög fart.
Gustav II Adolfs problem är att hans häst är mycket starkare än de vanliga kavalleristernas. Det innebär att han rider ifrån dem på väg in för att avlösa infanteristerna i mitten. Han kommer bort från de två kavalleridivisionerna och befinner sig plötsligt ensam. Gustav II Adolf träffas av en kula i vänster arm. Armen splittras. Han försvagas och förlorar sitt svärd. Därefter träffas han av en kula i ryggen under höger skulderblad.
Kungens medhjälpare försöker leda kungen och hans häst Streiff bort från slagfältet. Plötsligt dyker Piccolominis kyrassiärer upp och stoppar följet. De skjuter kungen två gånger. Gustav II Adolf faller av sin häst, men fastnar med ena foten i stigbygeln. Streff drar honom en bit längs slagfältet innan kungen stiger av och lägger sig bland sårade och döda infanterister från båda sidor.
När han ligger där kommer några av Piccolominis män fram och frågar vem han är - han svarar Sveriges kung. Han hugger dem med ett svärd i magen. Gustav II Adolf dör någon gång mellan kl. 13.00 och 13.30.  Trots att det kostade Gustav II Adolf livet räddade han situationen.
Svenskarna omorganiserar sig och går till nytt anfall. Torsten Stålhandske och hans flygel går till våldsamt angrepp mot Piccolominis styrkor och slår tillbaka dem. Efter kungens död tar Torsten Stålhandske över befälet. Han beslutar sig för att fortsätta anfallet. Klockan är nu nästan 13.00. Wallenstein svarar med ett motangrepp. Hittills i striden har Wallenstein hållit sig i de bakre leden. På grund av sin dåliga hälsa kan han knappt sitta på en häst utan måste bäras runt.
Han beslutar sig nu för att personligen ingripa i truppernas ledning. De kejserliga styrkorna lyckas slå tillbaka flera av svenskarnas attacker. Den viktiga Windmill Hill är fortfarande i Wallensteins händer och tillfogar svenskarna stora förluster. På den kejserliga sidan finns det vid det här laget nästan inga officerare kvar. Till och med den mytomspunne Pappenheimer har fallit.
Striderna svänger fram och tillbaka. Svenskarna anfaller och kejsarna går till motattack. I detta läge tar Bernhard av Weimar, som överbefälhavare, befälet över de svenska styrkorna. I en samlad attack rycker de fram mot väderkvarnskullen och intar den. Kejsarna går till hårt motangrepp, men lyckas inte återta kullen. De lyckas dock hindra svenskarna från att rulla upp hela den kejserliga armén - och räddar därmed sina styrkor. Klockan är nu 17.00 och det börjar bli mörkt.
Striderna upphör.
Wallenstein drar sig tillbaka från Lützenområdet och svenskarna följer inte efter. I det svenska högkvarteret är man helt enkelt mer bekymrad över vad man ska göra med kungens kropp. När beskedet kommer att Wallenstein har dragit sig tillbaka diskuterar generalerna om de ska dra sig tillbaka eller förbereda sig för nya strider nästa dag. Resultatet blir att de svenska styrkorna stannar kvar på slagfältet utan att vidta några åtgärder.
Efterspel och konsekvenser
Vem vann?
En svår fråga. Wallenstein drog sig tillbaka och reste så småningom tillbaka till Prag. Där firade de slaget vid Lützen som en stor triumf. Även svenskarna och de protestantiska staterna firade slaget som en seger.
Den kejserliga sidan förlorade mellan 3.000 och 4.000 man. De förlorade också många hästar och en hel del utrustning. De förlorade flera av sina bästa officerare, bland annat Pappenheim. På den svenska sidan förlorade man något färre män - mellan 3.000 och 3.500 man. De förlorade också många hästar. Förlusten av kungen var naturligtvis en stor förlust för svenskarna.
Wallenstein övergav slagfältet och lämnade efter sig ett slagfält som svenskarna hade herraväldet över. Å andra sidan förlorade protestanterna den övergripande kraften i kriget mot katolikerna - Gustav II Adolf. Den protestantiska sidan var aldrig densamma efter den 6 november 1632. En möjlighet är att tilldela svenskarna en taktisk seger - på slagfältet, men den kejserliga sidan en strategisk seger i kriget.
Slaget vid Lützen var höjdpunkten i det trettioåriga kriget. Aldrig tidigare och aldrig senare hade två så stora arméer ställts mot varandra. Den svenska närvaron i Tyskland fortsatte fram till 1648. Den protestantiska sidan var aldrig så stark som den hade varit under Gustav II Adolf. Han hade en enande effekt på de små tyska protestantiska staterna.

Ovan: Greve Albrecht von Wallenstein: han var en av de mest framgångsrika befälhavarna under trettioåriga kriget. Han kämpade på den katolska sidan under kriget. Hans framgångar gjorde honom allt mäktigare och därmed till ett hot mot kejsaren i Wien. Han fick Wallenstein avsatt och denne flydde till Böhmen. Han blev så småningom mycket sjuk och försvagad av syfilis. Ett gäng skotska legosoldater sökte upp Wallenstein och dödade honom och hans följe 1634.
Nedan: Bildtext

Kung Gustav II Adolf har avlidit.
Gustav II Adolf. Sveriges envåldshärskare från 1611 till sin död vid Lützen 1632. Kungen var en skicklig krigare och hans nya taktik orsakade nästan en revolution på slagfälten. Han styrde landet hårt och åsamkade Sverige enorma kostnader i form av både människoliv och skatter. Hans död den 6 november 1632 skapade därför ett vakuum i styrningen av Sverige.

(Osäkert) Slaget vid Lech. Gustav II Adolf möter Tilly igen och besegrar hans styrkor. Tilly blir dödligt sårad i början av striderna.
Johan Tserclaes, greve av Tilly. Han var över 70 år gammal när han mötte Gustav II Adolf vid Breitenfeldt och Lech. Han var en skicklig och respekterad fältherre, men mötte sin like i den svenske kungen. Han dog efter nederlaget vid Lech.

Den sårade Tilly leds bort från slagfältet vid Lech 1632.

(Osäkert) Slaget vid Lützen 1632.

"Både antalet försvarare och geografin (åtminstone i Hollywood-versionen) hade en slående likhet med det berömda slaget vid Thermopylae..."

(Osäker rubrik)

"Befästningsarbetet i Trondheim hade kommit långt, och med fienden så nära skickades männen hem eftersom det redan fanns tillräckligt många munnar att mätta..."

1626-1689

Drottning Christina av Sverige

Kristina av Sverige föddes i Stockholm den 8 december 1626 som enda överlevande barn till kung Gustav II Adolf och drottning Maria Eleonora av Brandenburg. Hon växte upp i en tid då Sverige höll på att bli en av Europas viktigaste militärmakter. Hennes far var en av Europas mest kända regenter vid den tiden och spelade en central roll i trettioåriga kriget. Från det ögonblick hon föddes stod hon i centrum för uppmärksamheten som ensam arvinge till den svenska tronen.

Christinas liv tog en dramatisk vändning när hennes far dödades i slaget vid Lützen 1632. Hon var då bara sex år gammal, men blev ändå formellt Sveriges drottning. På grund av hennes unga ålder styrdes landet av en förmyndarregering under ledning av rikskanslern Axel Oxenstierna, en av de mest inflytelserika statsmännen i svensk historia. Han fortsatte i stort sett den politik som Gustav II Adolf hade lagt fast och såg till att staten fortsatte att fungera medan den unga drottningen växte upp.
Kristina fick en ovanligt omfattande utbildning för en kvinna på 1600-talet. Hon lärde sig flera språk och studerade historia, filosofi, religion och naturvetenskap. Redan i tidig ålder visade hon ett stort intresse för lärande och intellektuella frågor. Hon utvecklade också en stark känsla för självständighet och var känd för att vara viljestark och självständig i sina åsikter. Kristina föredrog ofta studier och samtal med lärda framför traditionella aktiviteter vid hovet, och hon visade föga intresse för de roller som vanligtvis förväntades av en kvinnlig monark.
När hon blev myndig 1644 tog hon gradvis själv över styret av riket. Hennes regeringstid sammanföll med slutet på trettioåriga kriget, en konflikt som hade präglat Europa i årtionden. Vid krigsslutet framstod Sverige som en av de viktigaste makterna i norra Europa. Landet hade erövrat betydande territorier runt Östersjön och den svenska staten hade fått stort inflytande i europeisk politik.
Kristina ville göra Stockholm till ett centrum för kultur och bildning. Hon bjöd in konstnärer, filosofer och vetenskapsmän från flera europeiska länder till hovet. Den franske filosofen René Descartes var en av dem som vistades vid det svenska hovet under en period. Kristinas intresse för filosofi och vetenskap bidrog till att ge hovet rykte om sig att vara ett av de mest intellektuellt orienterade i Europa vid den här tiden.
Samtidigt ledde hennes regeringstid också till spänningar i relationerna med adeln och riksrådet. Många ansåg att hon spenderade stora summor pengar på konst och kultur och diskussioner uppstod om statens finanser. En ännu viktigare fråga var dock vem som skulle ärva tronen efter henne. Kristina visade inget större intresse för att gifta sig och hon avvisade flera frierier.
Så småningom började hon också intressera sig för katolicismen. Detta var mycket ovanligt i ett land som Sverige, där den lutherska kyrkan var stark och den katolska tron strängt förbjuden. Kristina insåg att hon inte kunde konvertera till katolicismen och fortsätta som drottning av Sverige.
År 1654 fattade hon därför ett beslut som väckte uppståndelse i hela Europa. Hon valde att abdikera från tronen till förmån för sin kusin Karl Gustav, som senare blev kung Karl X Gustav. Abdikationen ägde rum i Uppsala i juni samma år och markerade slutet på hennes regeringstid.
Efter att ha avsagt sig kronan lämnade Kristina Sverige. Hon reste genom flera europeiska länder innan hon konverterade till katolicismen 1655. Kort därefter anlände hon till Rom, där hon mottogs med stor uppmärksamhet av påven och det katolska hovet.
I Rom upprättade hon sitt eget hov och blev en viktig mecenat för konst och kultur. Hon samlade konstverk, böcker och manuskript och stödde flera konstnärer och lärda. Hennes residens blev ett centrum för intellektuella och konstnärer från olika delar av Europa. Hon grundade också en akademi där författare och filosofer kunde träffas för att diskutera litteratur, vetenskap och politik.
Trots att Kristina inte längre var den regerande monarken fortsatte hon att följa den europeiska politiken med stort intresse. Hon reste ibland till andra länder, men tillbringade större delen av sitt senare liv i Rom. Hon behöll sin självständiga och ibland oförutsägbara personlighet och förblev en betydande gestalt i det europeiska kulturlivet.
Kristina dog i Rom den 19 april 1689 efter ett långt och ovanligt liv. Hon begravdes i Peterskyrkan i Vatikanen, vilket var en mycket sällsynt ära för en kvinna och ännu mer för en före detta protestantisk monark.
Drottning Kristina framstår idag som en av de mest fascinerande gestalterna i svensk historia. Hon var en härskare som bröt mot många av sin tids förväntningar, både genom sin livsstil och genom sina politiska val. Hennes abdikation och konvertering till katolicismen gjorde henne till en av de mest omtalade personerna i Europa under 1600-talet. Samtidigt lämnade hon efter sig ett rykte som en av den tidens mest lärda och kulturellt intresserade monarker.

Ovan: Axel Oxenstierna - kansler under Drottningens uppväxt.
Nederst: Målning av Drottning Christian i samtal med René Descartes.

1643-1645 Det torstensonska kriget

Torstensonska kriget, även känt som Torstensons krig, var ett krig mellan Sverige och Danmark-Norge 1643-1645. Kriget ägde rum mot slutet av trettioåriga kriget och var en del av den långvariga maktkampen om dominans i Östersjöområdet. Utgången fick stora konsekvenser för maktbalansen i Norden: Danmark-Norge förlorade betydande territorium och politiskt inflytande, medan Sverige befäste sin ställning som ledande makt i regionen.

Till höger i bild: Lennart Torstenson.
På motsatt sida: Hannibal Sehested.

Lennart Torstenson.

Gunder 1600-talets första hälft hade Sverige vuxit fram som en militär stormakt, inte minst efter insatserna i trettioåriga kriget. Samtidigt strävade Danmark-Norge efter att behålla sin historiska dominans i Norden och sin kontroll över Öresund, där fartyg var tvungna att betala tull för att passera. Denna skatt gav Danmark stora intäkter och ett strategiskt övertag i Östersjöhandeln. De svenska ledarna ville bryta den danska dominansen, bli tullfria och utöka sitt territorium längs Östersjöns södra kust.
År 1643 beslutade den svenska riksdagen att anfalla Danmark. Krigsplanen var att slå till snabbt och oväntat för att tvinga Danmark-Norge till eftergifter. Anfallet leddes av den erfarne fältmarskalken Lennart Torstenson, som vid den här tiden ledde de svenska styrkorna i Tyskland. Sverige ville både försvaga den danska makten i området och säkra sina egna strategiska mål, bland annat kontrollen över viktiga landområden och handelsvägar.
Krigsutbrottet och de första fälttågen
I december 1643 rörde sig Torstenson norrut från Tyskland med en svensk armé och invaderade Danmark utan en formell krigsförklaring. Den danske kungen, Kristian IV, blev överraskad av anfallet. Svenska styrkor ryckte snabbt in i Holstein och upp genom Jylland, där de ockuperade stora delar av halvön. Samtidigt öppnade Sverige flera fronter mot Danmark-Norge: svenska trupper gick in i Skåne och Blekinge, och strider utbröt längs den norsk-svenska gränsen i det som ofta kallas Hannibalfejden. Krigföringen ägde alltså rum på flera arenor samtidigt. I Danmark var stora delar av Jylland ockuperat av svenska styrkor, medan danskarna försökte försvara öarna och förhindra ytterligare framryckningar. I söder tillämpade de svenska trupperna en offensiv strategi med snabba marscher och överraskningsattacker, medan Danmark försökte mobilisera sina resurser och förlita sig på sin flotta för att förhindra ett avgörande nederlag.
Kriget på land
Landkrigföringen i Torstensonska kriget präglades av snabba offensiver, kavallerioperationer och slag som trots sin begränsade storlek ofta hade stor strategisk betydelse. Två av de viktigaste landmilitära sammandrabbningarna var slaget vid Kolding på Jylland och slaget vid Bysjöns is i Värmland. Dessa strider illustrerar både den svenska offensiva kraften i krigets inledande skede och den dansk-norska förmågan att omorganisera sig och slå tillbaka längs gränsområdena senare i konflikten.
Slaget vid Kolding den 9 januari 1644
Slaget vid Kolding var ett av de första stora slagen under kriget och ägde rum den 9 januari 1644 på östra Jylland. Det var ett direkt resultat av den svenska invasionen av Danmark vintern 1643-1644. Svenska styrkor under fältmarskalk Lennart Torstenson hade avancerat norrut från Tyskland till Jylland, och dansk-norska styrkor försökte bromsa deras framfart innan svenskarna fick full kontroll över halvön. Vid Kolding möttes två kavalleristyrkor: en svensk styrka på cirka 7.000 man under generallöjtnant Robert Douglas och en dansk-norsk styrka på cirka 6.000 ryttare under ledning av Frederik von Buchwald. Den danska planen var att störa och fördröja den svenska framryckningen, men armén var dåligt förberedd för krig och saknade den erfarenhet som de svenska veteranerna från trettioåriga kriget hade byggt upp. Striderna var korta och intensiva. Svenskarna anföll snabbt och tvingade den danska kavalleristyrkan till reträtt efter hårda närstrider. Förlusterna var relativt begränsade, men slaget var av stor strategisk betydelse. Den danska armén retirerade norrut och kapitulerade kort därefter vid Snoghøj. Detta lämnade vägen öppen för svenskarna att ockupera stora delar av Jylland. Slaget vid Kolding blev startskottet för den svenska landmilitära offensiven, som snabbt försatte Danmark-Norge i en defensiv position.
Slaget vid Bysjöns is den 22 december 1644
Senare under kriget flyttades tyngdpunkten också till den norsk-svenska gränsen. I december 1644 ägde en av de mest karaktäristiska sammandrabbningarna rum på den frusna Bysjön i Värmland. Slaget var en del av det som ofta kallas Hannibalsfejden - krigföringen mellan norska och svenska styrkor längs gränsen. Den 22 december drabbade en svensk styrka på cirka 4.000 man samman med en dansk-norsk armé under guvernör Hannibal Sehested. Större delen av Sehesteds styrkor bestod av norska soldater i den nyorganiserade armén, så slaget hade stor symbolisk betydelse. Striderna utspelade sig både på land och ute på isen, där öppningar i isen och provisoriska barriärer gjorde manövreringen svår och farlig. Striden utvecklades under hela dagen med upprepade attacker från båda sidor. De norska styrkorna befann sig länge i en utsatt position på isen och led betydande förluster. Så småningom lyckades de dock bryta igenom de svenska linjerna. Slaget slutade med en dansk-norsk seger och svenskarna retirerade. Förlusterna var måttliga jämfört med många samtida slag, men utgången hade stor inverkan på moralen. Segern vid Bysjön sågs som ett genombrott för den nya norska armén, som därmed bevisade sin slagkraft i öppen strid. Samtidigt skapade nederlaget oro i Sverige eftersom det öppnade för möjligheten till en fortsatt dansk-norsk framryckning i Värmland och Dalsland. I praktiken var dock styrkorna för små för att fullt ut kunna utnyttja segern, och striderna längs gränsen fortsatte i mindre skala.
Slagen vid Kolding och Bysjön visar de två huvudfaserna i landkriget. I början hade Sverige initiativet och uppnådde snabba segrar som öppnade upp stora delar av Jylland. Senare lyckades Danmark-Norge omorganisera sig och vinna lokala segrar, framför allt längs den norsk-svenska gränsen. Det var dock de svenska offensiverna i krigets första fas som hade den största strategiska betydelsen. Ockupationen av Jylland och trycket på de danska öarna bidrog till att tvinga Danmark-Norge in i en svår situation. De dansk-norska segrarna i gränskrigen visade att motståndet fortfarande var starkt, men de kunde inte ensamma vända krigets övergripande förlopp.
Landkriget under det torstensonska kriget var därför en kombination av snabba manövrer, lokala fälttåg och härjningar i gränsområdena. Tillsammans med utvecklingen av sjökrigföringen bidrog dessa operationer till att Danmark-Norge till slut tvingades gå med på fredsförhandlingar 1645.
Kriget till sjöss
Sjökriget i det torstensonska kriget hade en avgörande betydelse för konfliktens utgång. Danmark-Norge hade länge dominerat farvattnen runt Öresund och de danska öarna, men Sveriges snabba framryckning i Jylland och behovet av att transportera trupper över havet gjorde kontrollen till sjöss till en nyckelfråga. Under 1644 utkämpades tre stora sjöslag: vid Lister Dyb, vid Kolberger Heide och vid Fehmarn. Dessa skärmytslingar markerade en dramatisk utveckling från en dansk sjöoffensiv till ett förkrossande svensk-nederländskt genombrott senare samma år.
Sjöslaget vid Lister Dyb den 16 maj 1644
Det första stora sjöslaget ägde rum vid Lister Dyb utanför Jyllands västkust. Bakgrunden var att Sverige hade hyrt in en holländsk flotta för att transportera trupper och stödja operationer i Danmark. Den danske kungen, Christian IV, ville stoppa denna styrka innan den kunde föra svenska soldater till de danska öarna. Den 16 maj 1644 anföll en dansk flotta under kungens personliga befäl en grupp holländska fartyg i svensk tjänst. De danska styrkorna bestod av en liten men tungt beväpnad eskader, medan de holländska fartygen till stor del var ombyggda handelsfartyg. I den efterföljande striden lyckades danskarna pressa tillbaka sina motståndare och tillfoga dem betydande förluster. Flera av de nederländska fartygen skadades och flottan tvingades dra sig tillbaka för reparation. Slaget betraktas som en dansk-norsk taktisk seger och visade att Danmark fortfarande hade en betydande makt till sjöss. Samtidigt var sammandrabbningen av begränsad strategisk betydelse. Den holländska flottan undgick total förstörelse och kunde senare återvända för reparationer. Den svenska planen att transportera trupper till sjöss stoppades alltså inte slutgiltigt. Slaget vid Lister Dyb var därför främst inledningen till en serie stora sjöslag senare under 1644.
Sjöslaget vid Kolberger Heide den 1 juli 1644
Några veckor senare möttes huvudflottorna i ett mycket större och mer avgörande slag vid Kolberger Heide i Kielfjorden. Den dansk-norska flottan bestod av cirka 40 örlogsfartyg, medan den svenska flottan hade cirka 34 fartyg och flera eldfartyg. Slaget utvecklades till en utdragen artilleriduell där flottorna manövrerade längs Schleswig-Holsteins kust och runt öarna i området. Striderna var hårda och båda sidor led betydande förluster. Den danske kungen, Kristian IV, deltog personligen och blev allvarligt sårad ombord på sitt flaggskepp, men fortsatte att leda flottan. Själva slaget slutade utan ett tydligt taktiskt beslut. Ingen av sidorna förlorade några större fartyg, men danskarna fick en viss strategisk fördel genom att hindra svenskarna från att bryta igenom till Köpenhamn. Den svenska flottan drog sig så småningom tillbaka till Kielfjorden för att fylla på förråden, och danskarna kunde tillfälligt behålla initiativet. Den danska segern var dock inte avgörande. Svenskarna lyckades senare bryta sig ut, omorganisera sina styrkor och förbereda sig för en ny kampanj till sjöss. Kolberger Heide visade att Danmark fortfarande kunde utmana svenskarna, men också att maktbalansen till sjöss var på väg att förändras.
Slaget vid Fehmarn den 13 oktober 1644
Hösten 1644 kulminerade sjökriget i det avgörande slaget vid Fehmarn. Efter månader av manövrerande och förstärkningar hade Sverige fått betydande stöd av en holländsk flotta. Den kombinerade svensk-holländska styrkan var därmed starkare än den dansk-norska flottavdelning som opererade i området. Den 13 oktober möttes flottorna nordväst om ön Femern. Den svenska flottan leddes av Carl Gustaf Wrangel och understöddes av holländska fartyg, medan den danska flottan leddes av amiral Pros Mund. I den efterföljande striden blev den dansk-norska flottan i stort sett utplånad. De flesta av de 17 danska örlogsfartygen sänktes eller kapsejsade och endast ett fåtal lyckades fly. Omkring 1.000 sjömän togs till fånga och flera av de danska ledarna föll eller tillfångatogs. Slaget vid Fehmarn var ett av de mest förödande sjöslagen i nordisk historia. Den dansk-norska flottan förlorade större delen av sin operativa styrka i området och Sverige fick ett klart övertag till sjöss runt de danska öarna. Segern var av stor strategisk betydelse: den öppnade sjövägarna för Sverige och bidrog till att isolera Danmark. Efter Fehmarn var det svårt för Danmark-Norge att behålla kontrollen över Östersjön och kriget gick in i en fas där Sverige hade övertaget.
De tre sjöslagen 1644 illustrerar utvecklingen av det torstensonska kriget. Danmark-Norge inledde året med offensiv styrka och kunde vinna taktiska segrar som vid Lister Dyb. Kolberg Heath visade att de två kungadömena fortfarande var jämbördiga till sjöss. Men när Sverige fick stöd av holländska fartyg och omorganiserade sin flotta förändrades styrkeförhållandena. Slaget vid Fehmarn var den avgörande vändpunkten som gav Sverige kontroll över stora delar av havsområdena runt Danmark. Sjökriget bidrog därmed direkt till att Danmark-Norge pressades till förhandlingar. Förlusterna till sjöss försvagade landets förmåga att försvara sina öar och säkra handel och leveranser. När freden i Brömsebro undertecknades 1645 var det till stor del ett resultat av den strategiska situation som hade uppstått efter de dramatiska sjöslagen året innan.
Allmänna arbeten om Torstensonska kriget och nordiska sjökrig under 1600-talet gjorde att Danmark inte kunde behålla full kontroll över sjövägarna. Så småningom försvagades den danska flottan och svenskarna kunde stärka sin position i Östersjön.
Kriget i Norge och längs gränsen
Krigshandlingar ägde också rum i Norge och längs den svensk-norska gränsen. Den norsk-danske ståthållaren Hannibal Sehested organiserade ett motanfall mot Sverige och norska styrkor ryckte in på svenskt territorium. Samtidigt erövrade svenska trupper Jämtland och Härjedalen, områden som tillhörde Norge. Striderna i gränstrakterna präglades av snabba räder, belägringar och lokala strider, men ingen av sidorna fick några avgörande genombrott förrän i krigets slutskede.
Slutet och freden i Brömsebro
Efter cirka ett och ett halvt års krig var Danmark-Norge militärt och ekonomiskt försvagat. Sverige hade vunnit flera strategiska segrar och danskarna var tvungna att gå med på förhandlingar. År 1645 undertecknades freden i Brömsebro. Avtalet innebar betydande territoriella och politiska eftergifter från Danmark-Norge. Sverige fick Jämtland och Härjedalen samt Gotland och ön Øsel. Dessutom överläts Halland till Sverige som säkerhet i 30 år. En av de viktigaste bestämmelserna var att Sverige befriades från att betala Öresundstullen, vilket försvagade Danmarks ekonomiska och politiska kontroll över handeln i Östersjön. Fredsfördraget markerade därmed en vändpunkt i den nordiska maktbalansen: Sverige framstod som den dominerande makten, medan Danmark-Norge förlorade mycket av sin tidigare position.
Konsekvenserna
Torstensonska kriget fick bestående konsekvenser för Norden. Kriget stärkte Sveriges roll som stormakt och lade grunden för ytterligare svenska expansioner senare under 1600-talet. För Danmark-Norge innebar nederlaget ett allvarligt bakslag både territoriellt och ekonomiskt. Trots detta fortsatte rivaliteten mellan de två kungadömena och nya krig följde under de följande decennierna. Krigsutgången bidrog också till att kontrollen över Östersjön förändrades. Sveriges undantag från Öresundstullen och territoriella vinster gav landet större inflytande över handeln och de strategiska sjövägarna. Detta var ett viktigt steg för att etablera Sverige som en av Europas ledande militär- och handelsmakter i mitten av 1600-talet. Torstensonska kriget framstår därmed som ett av de viktigaste kapitlen i den långvariga dansk-svenska rivaliteten. Konflikten var relativt kortvarig, men fick stora konsekvenser för maktförhållandena i Norden och för de skandinaviska staternas utveckling under stormaktstiden.
Bibliografi
- Torstensonska kriget, Wikipedia (svenska)
- Torstensonska kriget, Wikipedia (engelska)
- Nationalmuseet (Danmark): artiklar om Torstensonfejden
- SO-rummet: artiklar om freden i Brömsebro och Lennart Torstenson
- Cambridge History of Scandinavia och andra översiktsverk om dansk-svenska krig på 1600-talet
- Sjöstriden vid Lister Dyb, svenska Wikipedia
- Slaget vid Colberger Heide, svenska och norska Wikipedia
- Slaget vid Colberger Heide, Wikipedia (engelska)
- Sjöslaget vid Femern / Battle of Fehmarn 1644, svenska, norska och engelska Wikipedia
- Sjöhistoriska sällskapets skrifter om slaget på Fehmarn

Soldater från 1600-talet med hellebarder.

Kung Kristian IV med skadat öga på fartyget "Trefoldigheden" under slaget. Målning av Wilhelm Marstrand från 1866

Slaget om Fehmarn Bält.

"Amputationerna utfördes utan bedövning och troligen under tvivelaktiga hygieniska förhållanden..."

kartan visar freden i Brömsebro.

Karl X Gustav av Sverige

Karl X Gustav, 1622-1660, var kung av Sverige från 1654 till sin död 1660 och anses vara en av de mest betydande militära regenterna i svensk historia. Hans regeringstid inföll mitt i den period som ofta kallas Sveriges stormaktstid, då landet spelade en betydande roll i europeisk politik och militära konflikter. Trots att Karl X Gustav bara satt på tronen i sex år hann han genomföra flera stora fälttåg som hade stor betydelse för maktbalansen i Norden och Östersjöområdet.

Karl XII:s kropp förs tillbaka till Sverige (Illustration: C. Cederström).

Karl X Gustav var först och främst en soldatkung. Hans liv och regeringstid var starkt kopplade till militära operationer och han tillbringade en stor del av sin tid i fält med armén. Han var känd för sin kraft, sin energi och sin vilja att ta stora risker. Samtidigt var han en härskare som förde en offensiv utrikespolitik som både stärkte Sveriges ställning och bidrog till att dra in landet i stora konflikter.
Barndom och familj
Karl Gustav föddes den 8 november 1622 på Nyköpingshus. Han tillhörde huset Pfalz-Zweibrücken och var son till pfalzgreve Johan Kasimir och prinsessan Katarina av Sverige. Genom sin mor var han sonson till kung Karl IX och därmed medlem av den svenska kungafamiljen. Han växte upp i en tid då Sverige var i färd med att etablera sig som stormakt. Hans farbror Gustav II Adolf hade gjort landet till en av de viktigaste militärmakterna i Europa, och detta präglade Karl Gustavs uppväxtmiljö. Han fick en utbildning som var typisk för unga prinsar på 1600-talet. Studierna vid Uppsala universitet kombinerades med militär utbildning och praktisk erfarenhet av krigföring. Redan som ung visade han ett stort intresse för militära frågor och utvecklade en stark tro på krigföring som ett medel att stärka staten.
Militära erfarenheter
Karl Gustav fick tidigt möjlighet att delta i militära operationer. Under trettioåriga krigets sista år tjänstgjorde han i den svenska armén i Tyskland. Här fick han erfarenhet från några av sin tids största krig. Genom sin tjänstgöring i Europa lärde han sig modern militär taktik och strategisk planering. Han blev känd som en modig och energisk officer som föredrog offensiva operationer framför försiktiga strategier. Gradvis fick han allt större ansvar i den svenska armén. I slutet av 1640-talet utsågs han till överbefälhavare för de svenska styrkorna i Tyskland. Det var en viktig position som gav honom både militär erfarenhet och politiskt inflytande.
Karl och drottning Kristina
Karl Gustav hade en nära relation till sin kusin, drottning Kristina av Sverige. De hade vuxit upp i samma miljö vid hovet och under en tid spekulerades det i att de två skulle gifta sig. Kristina valde dock en annan väg. Hon var inte särskilt intresserad av äktenskap och visade så småningom mindre intresse för att styra landet. Istället började hon fundera på vem som skulle kunna ta över tronen efter henne. Karl Gustav verkade vara ett naturligt val. Han hade kunglig härstamning, militär erfarenhet och stöd från många av rikets ledande män. År 1654 fattade Kristina det sensationella beslutet att abdikera. Samma dag som hon lämnade tronen kröntes Karl Gustav till kung av Sverige under namnet Karl X Gustav.
Sverige som stormakt
När Karl X Gustav blev kung var Sverige redan en betydande maktfaktor i Europa. Landet kontrollerade stora områden runt Östersjön och hade en av Europas mest effektiva arméer. Positionen som stormakt krävde dock ständiga ansträngningar för att upprätthållas. Den svenska armén var stor och dyr, och staten var beroende av krigsbyten, tullintäkter och kontroll över handeln för att finansiera militären. Karl X Gustav fortsatte därför den expansiva politik som tidigare svenska kungar hade bedrivit. Han ansåg att Sveriges säkerhet och ekonomi var beroende av att kontrollen över Östersjöområdet stärktes.
Kriget mot Polen
Strax efter att Karl X Gustav blivit kung inledde han ett stort fälttåg mot det polsk-litauiska samväldet. Kriget inleddes 1655 och blev snabbt en av de mest dramatiska konflikterna i regionen. Den svenska armén gick in i Polen från flera håll. På grund av interna problem och andra krig var Polen dåligt förberett för invasionen. Svenskarna uppnådde därför ett antal snabba segrar. Flera viktiga städer erövrades, bland annat Warszawa och Kraków. Den polske kungen tvingades fly och stora delar av landet hamnade under svensk kontroll. I Polen kom denna period senare att kallas för "syndafloden", ett namn som uttrycker hur våldsam och förödande den svenska invasionen upplevdes.
Motstånd och krigets vändpunkt
De svenska framstegen ledde så småningom till ett starkt motstånd i Polen. Många uppfattade kriget som en kamp för både nationellt oberoende och religiös identitet. Motståndet växte gradvis och på flera platser gjorde befolkningen uppror mot de svenska garnisonerna. Samtidigt omorganiserades de polska styrkorna och började slåss mer effektivt mot svenskarna. Kriget utvecklades därmed till en utdragen konflikt där Sverige fick kämpa för att behålla kontrollen över de erövrade områdena.
Kriget mot Danmark
Samtidigt som kriget i Polen fortsatte öppnades en ny front i väster. Danmark-Norge förklarade krig mot Sverige 1657 i hopp om att vinna tillbaka tidigare förlorade territorier. Karl X Gustav reagerade snabbt och vände sin armé mot Danmark. Det mest dramatiska ögonblicket i detta krig inträffade vintern 1658 när den svenska armén marscherade över de frusna danska bältena. Denna djärva operation överraskade danskarna fullständigt och ledde till en snabb svensk seger. Vid freden i Roskilde 1658 fick Danmark-Norge avträda flera län till Sverige, bland annat Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän. Detta var en av de största territoriella utvidgningarna i svensk historia.
Familjen och privatlivet
Samma år som Karl X Gustav blev kung gifte han sig med Hedvig Eleonora av Holstein-Gottorp. Hon var betydligt yngre än han, men kom att spela en viktig roll i svensk politik. Paret fick en son, Karl XI. När Karl X Gustav dog 1660 var sonen bara fyra år gammal och landet fick därför styras av en förmyndarregering under flera år.
Döden
Karl X Gustav avled den 13 februari 1660 i Göteborg efter en kort tids sjukdom. Han var då endast 37 år gammal. Före sin död hann han bestämma hur riket skulle styras medan hans son var minderårig. Hans död kom vid en tidpunkt då flera av Sveriges krig fortfarande pågick, men senare samma år undertecknades flera fredsfördrag som avslutade konflikterna.
Eftervärld och historisk betydelse
Karl X Gustav anses vara en av de mest militärt inriktade kungarna i svensk historia. Hans regeringstid var kort, men präglades av omfattande krigföring och dramatiska fälttåg. Han är särskilt känd för sina offensiva militära strategier och för den spektakulära marschen över Danmarks frusna bälten. Samtidigt bidrog hans aggressiva politik till att flera av Sveriges grannländer slöt sig samman i en koalition mot landet. Trots detta ledde hans fälttåg till att Sverige nådde en höjdpunkt som stormakt. När hans son Karl XI senare tog makten ärvde han ett rike som var större och mäktigare än någonsin tidigare. Karl X Gustav är därför en centralgestalt i den tid då Sverige var en av Europas ledande militärmakter. Hans korta men intensiva regeringstid bidrog till att forma både Sveriges historia och maktbalansen i Norden för decennier framöver.

Bröllopet mellan Karl X Gustav och Hedvig Eleonora av Holstein-Gottorp, målat 1654 av Jürgen Ovens.

"Den dansk-norska styrkan blev uppenbart skrämda av polackernas stridsrop och flydde i panik mot Overberget söder om Fredriksten."

1. Jyske kyrassiärregementet i Carl Bertrams ätt från 1761. Jyske Kyrassiärregementet var ett av de danska förband som skickades till Norge 1717. 150 av regementets män stred vid Iddesletta mot polskt kavalleri i svensk tjänst. Illustration: C. Bertram.

1655-1660 karl x gustavs polska krig

Karl X Gustavs polska krig, som ägde rum mellan 1655 och 1660, var en av de mest omfattande och dramatiska konflikterna i norra och östra Europa under 1600-talet. Kriget började som ett svenskt angrepp på det polsk-litauiska samväldet, men utvecklades snabbt till en stor regional konflikt som involverade flera europeiska stormakter. I Polen har kriget kallats för "syndafloden", en term som speglar hur förödande den svenska invasionen upplevdes. För Sverige var kriget ett försök att stärka sin position som den dominerande makten i Östersjöområdet.

Slaget vid Warszawa 1656.

Europa och Östersjöområdet i mitten av 1600-talet
Mitten av 1600-talet var en period som präglades av omfattande maktkamper i Europa. Det trettioåriga kriget hade nyligen avslutats och många stater försökte säkra sin position i den nya maktstrukturen. Östersjöområdet var av särskild betydelse, både militärt och ekonomiskt. Handel med spannmål, timmer, tjära och andra råvaror gjorde regionen till ett strategiskt viktigt område för flera europeiska stormakter. Under det trettioåriga kriget hade Sverige etablerat sig som en av Europas ledande militärstater. Landet hade byggt upp en stark armé och kontroll över viktiga territorier runt Östersjön. Bland annat hade svenskarna säkrat territorier i norra Tyskland och Baltikum, vilket gav landet en central roll i den internationella handeln. Samtidigt var det polsk-litauiska samväldet en av Europas geografiskt sett största stater. Imperiet sträckte sig från Östersjön i norr till områden långt in i dagens Ukraina och Vitryssland i söder och öster. Trots sin storlek var staten politiskt komplex. Den polska adeln hade stor makt och kungen var i praktiken beroende av riksdagens och de mäktiga adelsfamiljernas stöd. Detta system kunde fungera i fredstid, men gjorde det svårt att föra ett effektivt krig. När landet dessutom drabbades av inre uppror och krig med Ryssland blev situationen alltmer instabil.
Karl X Gustav och svensk stormaktspolitik
Karl X Gustav blev kung av Sverige 1654 efter att hans kusin, drottning Kristina, abdikerat. Han var en erfaren militär ledare som hade deltagit i flera av krigen under det trettioåriga kriget. Som kung ärvde han en stat med stora militära ambitioner och ett politiskt system som var starkt kopplat till militär expansion. Vid den här tiden var den svenska armén en av de mest professionella i Europa. Soldaterna var välutbildade och officerarna hade erfarenhet från många krig. Samtidigt var armén dyr att underhålla. För att finansiera militären var Sverige till stor del beroende av krigsbyten och kontroll över handeln. Detta bidrog till att göra expansionismen till en central del av den svenska utrikespolitiken. Karl X Gustav ville stärka Sveriges position runt Östersjön och samtidigt försvaga de rivaler som kunde utmana den svenska dominansen. Det polsk-litauiska samväldet framstod som ett naturligt mål för en sådan politik. Landet var försvagat av interna konflikter och krig, och Sverige hade tidigare legat i konflikt med Polen om kontrollen över Östersjöområdet.
Den svenska invasionen 1655
Sommaren 1655 inleddes den svenska invasionen. Svenska styrkor ryckte in i Polen från flera håll. Samtidigt gick svenska trupper in i Litauen från norr. Den svenska armén mötte till en början relativt lite motstånd. Många polska styrkor var upptagna med kriget mot Ryssland och kunde inte snabbt samlas för att möta den svenska invasionen. Flera polska adelsmän valde också att samarbeta med svenskarna i hopp om att kunna skydda sina egna egendomar. Den svenska framryckningen blev därför snabb. Städer och fästningar kapitulerade snart och flera viktiga områden föll i svenska händer. Poznań, Warszawa och Kraków erövrades alla av den svenska armén. Den polske kungen Johan II Kasimir tvingades fly landet. Vid det här laget verkade det som om Sverige hade uppnått en nästan total seger över Polen.
Ockupationen av Polen
Efter de inledande segrarna strävade svenskarna efter att etablera kontroll över de erövrade territorierna. Svenska garnisoner placerades ut i viktiga städer och fästningar och lokala myndigheter pressades att svära trohet till den svenske kungen. Denna ockupation blev dock snabbt impopulär. De svenska soldaterna tog ofta förnödenheter från lokalbefolkningen och på många håll plundrades kyrkor och egendomar. Detta ledde till ett växande missnöje bland både bönder och adel. Samtidigt började ett nationellt och religiöst motstånd växa fram. Många polacker såg kriget som ett försvar av både sitt land och den katolska tron mot en protestantisk invasion.
Belägringen av Jasna Góra
En av de mest kända händelserna under kriget var belägringen av klostret Jasna Góra i staden Częstochowa. Klostret var ett viktigt religiöst centrum och här fanns den berömda bilden av den Svarta Madonnan. Svenska styrkor försökte inta klostret, men försvararna lyckades hålla stånd. Belägringen slutade med att svenskarna tvingades retirera. Denna händelse hade stor symbolisk betydelse. Den sågs som ett tecken på att Polen fortfarande kunde stå emot svenskarna och den bidrog till att stärka motståndsviljan i landet.
Bild 3a: Belägringen av Jasno Góra 1655.
Den polska motoffensiven
Så småningom började det polska motståndet organisera sig på ett mer effektivt sätt. Kung Johan II Kasimir återvände till landet och tog ledningen i kampen mot svenskarna. De polska styrkorna övergick till en kombination av regelrätta slag och mer flexibel krigföring. Mindre enheter attackerade svenska försörjningslinjer och garnisoner. Detta gjorde det svårt för svenskarna att behålla kontrollen över de erövrade områdena. Gradvis började svenskarna förlora mark. Flera städer gjorde uppror och den svenska armén fick hela tiden kämpa för att hålla sina positioner.
Slaget om Warszawa
Ett av krigets största slag utspelade sig vid Warszawa 1656. Här möttes svenska och brandenburgska styrkor på ena sidan och en stor polsk-litauisk armé på den andra. Slaget varade i flera dagar och var oerhört blodigt. I slutändan lyckades svenskarna vinna slaget och behålla kontrollen över staden. Segern visade fortfarande styrkan hos den svenska armén, men den avgjorde inte kriget. Det polska motståndet fortsatte och svenskarna fick kämpa allt hårdare för att behålla sina territorier.
Kriget sprider sig
Konflikten utvidgades så småningom till att omfatta fler länder. Ryssland gick i krig med Sverige, vilket tvingade svenskarna att kämpa på ännu en front. Brandenburg-Preussen ändrade också sin politik och anslöt sig så småningom till koalitionen mot Sverige. Samtidigt fick Polen stöd från habsburgska styrkor. Den mest dramatiska utvecklingen kom när Danmark-Norge gick i krig mot Sverige 1657. Den danske kungen hoppades kunna dra nytta av Sveriges svåra situation för att vinna tillbaka områden som tidigare hade förlorats.
Karl X Gustav vänder sig mot Danmark
Karl X Gustav reagerade snabbt på det danska hotet. Han övergav fälttåget i Polen och ledde sin armé västerut mot Danmark. Detta ledde till en av de mest spektakulära militära operationerna i nordisk historia. Vintern 1658 marscherade svenska styrkor över de frusna bältena mellan Jylland och de danska öarna. Denna överraskande kampanj tvingade Danmark att sluta fred. Vid freden i Roskilde fick Danmark-Norge avträda stora områden till Sverige, bland annat Skåne, Halland och Blekinge.
Krigets slutfas
Trots att Karl X Gustav hade vunnit stora segrar i Danmark fortsatte kriget i Polen och Baltikum. De svenska styrkorna var fortfarande inblandade i flera konflikter samtidigt och resurserna började bli ansträngda till det yttersta. Samtidigt var Sveriges motståndare också utmattade efter åratal av krig. Stora delar av Polen hade förstörts och befolkningen hade lidit stora förluster. Mot slutet av 1650-talet började fredsförhandlingar ta form.
Freden i Oliva
År 1660 undertecknades freden i Oliva. Avtalet avslutade kriget mellan Sverige och Polen. Den polske kungen avsade sig sina anspråk på den svenska kronan och Sveriges territoriella besittningar i Östersjöområdet bekräftades. Freden markerade slutet på en av 1600-talets mest omfattande konflikter i regionen.
Konsekvenser av kriget
Kriget fick stora konsekvenser för både Polen och Sverige. För Polens del var det en katastrof. Stora områden förstördes och befolkningen reducerades kraftigt av krig, sjukdomar och svält. För Sverige innebar kriget på många sätt höjdpunkten i landets stormaktstid. Sverige visade att man kunde föra krig mot flera motståndare samtidigt och ändå behålla sin militära styrka. Samtidigt visade kriget också på begränsningarna i den svenska makten. De många fälttågen och de höga militärutgifterna satte press på statens resurser. Karl X Gustavs polska kriget framstår därför som en av de viktigaste konflikterna i Nord- och Östeuropas historia under 1600-talet. Det började som en snabb svensk invasion, men utvecklades till ett utdraget krig som involverade flera europeiska makter och satte djupa spår i regionens historia.

"Den svenske kungen följde själv arbetet på nära håll och satte upp stolar, bord och en säng i gravarna. Men han tyckte att det gick för långsamt och ökade arbetsstyrkan ..."

Till vänster: Karl X Gustav.
Nedanför: Erövringen av Krakow.

"Nyheten om kungens död hemlighölls för armén medan prinsen av Hessen tog befälet."

Ovan: Belägringen av Jasno Góra 1655.
Ovanför: Johannes II Kasimir.

Till vänster i bild: Gustav X Gustav under slaget vid Warszawa där han var nära att dödas.
Nedan: Gustav X ???

Det finns en reservmapp på servern från PE: "Reserv för Karl X första och andra kriget"
Denna har inte använts.

Karl XI av Sverige

Karl XI av Sverige föddes den 24 november 1655 i Stockholm som son till kung Karl X Gustav och drottning Hedvig Eleonora av Holstein-Gottorp. Han blev kung som barn efter sin fars död 1660 och regerade Sverige fram till sin egen död 1697. Hans regeringstid var avgörande för den svenska statens utveckling. Under Karl XI stärktes kungamakten avsevärt, adelns politiska makt minskade och statsapparaten omorganiserades. De reformer som han genomförde bidrog till att lägga grunden för den starka stat som Sverige hade i slutet av 1600-talet.

Karl XI som romersk härförare vid fem års ålder 1660 av David Klöcker Ehrenstrahl

Karl XI:s kröning den 28 september 1673, förevigad i en kröningsmålning av David Klöcker Ehrenstrahl.

Då Karl XI blev kung var han bara fyra år gammal. Landet styrdes därför av en förmyndarregering tills han blev myndig. Denna regering bestod huvudsakligen av medlemmar av den svenska högadeln och flera av rikets främsta statsmän. De fortsatte i stort sett den politik som hade förts under Karl X Gustav, men perioden präglades också av ekonomiska svårigheter och politiska spänningar. Sverige var en stormakt med stora territorier runt Östersjön, men de många krigen hade satt staten under ekonomisk press.
Karl XI:s uppväxt präglades av sträng disciplin och luthersk religiositet. Han undervisades i historia, politik och militära frågor, men ansågs inte vara särskilt akademisk. Samtidigt utvecklade han en stark vilja och ett praktiskt sinne för ledning och organisation. Dessa egenskaper skulle senare visa sig vara viktiga för hans sätt att styra riket. År 1672 blev Karl XI myndigförklarad och tog över den verkliga makten i Sverige. Han var då endast sjutton år gammal. Inledningsvis hade han begränsad erfarenhet av att regera och var beroende av rådgivare, men kort därefter drogs landet in i en ny konflikt som skulle komma att prägla hans tidiga regeringstid.
I 1675 bröt det skånska kriget ut. Danmark-Norge ville återta de landområden i södra Sverige som Sverige hade förlorat vid freden i Roskilde 1658. Kriget var hårt och omfattande och en stor del av striderna utspelade sig i Skåne. Karl XI deltog själv i fälttåget och visade personligt mod på slagfältet. Ett av krigets mest kända slag utspelade sig vid Lund i december 1676. Slaget var ett av de blodigaste i nordisk historia. Efter hårda strider lyckades den svenska armén besegra de danska styrkorna. Segern vid Lund hade stor betydelse för krigets fortsatta utveckling och bidrog till att säkra den svenska kontrollen över Skåne. Krigserfarenheterna gjorde ett starkt intryck på Karl XI. Han blev övertygad om att staten måste reformeras om Sverige skulle kunna behålla sin ställning som stormakt. Han menade att adeln och den tidigare förmyndarregeringen hade missbrukat statens resurser och försvagat rikets ekonomi och försvar.
I 1680 sammankallade han därför riksdagen till ett möte i Stockholm. Där fick han stöd av prästerskapet, borgarna och bönderna för att genomföra omfattande reformer. Samtidigt beslutades att kungen skulle ha absolut makt. Det innebar att kungen inte längre var bunden av riksdagens beslut och att kungamakten var mycket starkare än tidigare. En av de mest betydelsefulla reformerna under Karl XI var den så kallade reduktionen. Genom denna reform återgick stora landområden som tidigare hade tillfallit adeln till kronan. Många av Sveriges största jordägare förlorade därmed stora delar av sina egendomar. Reformen stärkte statens ekonomi och minskade adelns politiska inflytande. Samtidigt bidrog den till att göra kungamakten mer oberoende av adeln. Karl XI genomförde också omfattande reformer av statsförvaltningen. Han arbetade för att göra förvaltningen mer effektiv och centraliserad. Statsförvaltningen omorganiserades och staten fick en stabilare finansiell grund. En av de viktigaste reformerna gällde militären. Karl XI omorganiserade armén genom ett system som senare blev känt som divisionssystemet. Detta system gjorde det möjligt att upprätthålla en permanent armé utan de enorma kostnader som tidigare hade varit förknippade med militären. Soldaterna tilldelades specifika gårdar och samhällen, som ansvarade för att utrusta och stödja dem.
Samtidigt stärkte Karl XI den svenska flottan. Han grundade örlogsbasen Karlskrona i Blekinge, som senare skulle komma att bli ett av Sveriges viktigaste militära centra. Uppbyggnaden av flottan var viktig för att säkra den svenska kontrollen över Östersjön. År 1680 gifte sig Karl XI med den danska prinsessan Ulrika Eleonora av Danmark. Äktenskapet bidrog till att förbättra relationerna mellan Sverige och Danmark efter många år av krig och rivalitet. Ulrika Eleonora fick ett gott rykte i Sverige och blev känd för sin mildhet och omsorg om fattiga och sjuka.
Eparet fick flera barn, men flera av dem dog i unga år. Deras son Karl blev senare kung av Sverige som Karl XII. Genom honom fördes Karl XI:s politiska och militära arv vidare. I sitt privatliv var Karl XI känd som en hårt arbetande och relativt enkel man. Han föredrog ett nyktert liv och var starkt präglad av sin religiösa övertygelse. Han lade stor vikt vid plikt och disciplin och förväntade sig detsamma av sina ämbetsmän. De sista åren av hans regeringstid präglades av fred. Kungen kunde därför koncentrera sig på att stärka staten och befästa de reformer som han hade genomfört. Sverige hade vid det här laget en stark armé, en omorganiserad förvaltning och en stabilare ekonomi. Karl XI avled den 5 april 1697 i Stockholm, endast 41 år gammal. Hans son Karl XII tog då över tronen. Den stat som Karl XI lämnade efter sig var en stark och centraliserad monarki med stora resurser. I efterhand har Karl XI ofta setts som en av de viktigaste statsbyggarna i svensk historia. Även om hans regeringstid inte präglades av lika dramatiska krig som faderns och sonens, var hans reformer av stor betydelse. Genom att stärka kungamakten, omorganisera staten och bygga upp militären lade han grunden för Sveriges fortsatta roll som stormakt i slutet av 1600-talet.

Andra Bremiska kriget 1666

Andra Bremerkriget var en kortvarig konflikt mellan Sverige och den fria staden Bremen under åren 1665-1666. Kriget måste ses mot bakgrund av Sveriges roll som stormakt i norra Europa efter trettioåriga kriget och de territoriella förändringar som följde på Westfaliska freden 1648. Genom detta fredsfördrag fick Sverige kontroll över flera tidigare kyrkliga territorier i norra Tyskland, däribland hertigdömena Bremen och Verden. Dessa territorier administrerades som svenska besittningar och var av stor strategisk betydelse för Sveriges inflytande i regionen.

Den fria hansastaden Bremen låg i mitten av detta område, men staden hävdade fortfarande sin självständiga status som kejserlig stad under det tysk-romerska riket. Bremen ville behålla sin politiska och ekonomiska självständighet, medan Sverige ansåg att staden i praktiken skulle underordnas den svenska överhögheten. Denna oenighet ledde till spänningar mellan Sverige och Bremen under flera år efter Westfaliska freden.
På mitten av 1660-talet bestämde sig den svenska regeringen för att försöka pressa Bremen att erkänna svensk överhöghet. Vid den här tiden var Karl XI kung av Sverige, men han var fortfarande minderårig och landet styrdes av en förmyndarregering. De svenska myndigheterna ansåg att tidpunkten var gynnsam för att tvinga fram en lösning, särskilt som många av Bremens potentiella anhängare var upptagna med andra konflikter i Europa.
I 1665 började svenska styrkor sätta press på Bremen. Den militära operationen leddes av den erfarne fältmarskalken Carl Gustaf Wrangel. Svenskarna avancerade mot staden och försökte tvinga den till underkastelse genom militära hot och blockad.
Bremen var dock en väl befäst stad och hade ett starkt försvar. Stadens ledning vägrade att ge efter för de svenska kraven. Trots att svenskarna försökte sätta press på staden utvecklades konflikten aldrig till ett militärt storkrig med omfattande strider. Istället präglades situationen av en kombination av militära påtryckningar och diplomatiska förhandlingar.
Efter flera månader av spänning och utan någon avgörande militär lösning började parterna förhandla om fred. År 1666 nåddes ett avtal som avslutade konflikten. Freden innebar att Bremen behöll sin självständiga status och inte var under svenskt styre, även om staden fortfarande fick leva med att Sverige kontrollerade de omgivande områdena.
Det andra Bremenkriget hade därför en relativt liten militär betydelse jämfört med de stora krig som Sverige förde vid samma tid. Ändå illustrerar konflikten de politiska spänningar som uppstod i norra Tyskland efter trettioåriga kriget. Många av territorierna i området hade bytt härskare och förhållandet mellan de nya härskarna och de gamla stadsstaterna var ofta komplicerat.
För Sverige blev resultatet en politisk besvikelse, eftersom landet inte lyckades få kontroll över den viktiga handelsstaden Bremen. Kriget visar också att den svenska stormaktspolitiken under 1600-talet inte bara handlade om stora krig mot Danmark, Polen eller Ryssland, utan också om mindre konflikter i de tyska områden där Sverige hade fått territoriella besittningar.
Säven om kriget var kort och begränsat är det en del av berättelsen om Sveriges roll som stormakt i Europa och de många maktkamper som präglade Östersjöområdet och norra Tyskland under 1600-talet.

Fältmarskalk Carl Gustav Wrangel.

"Den svenske kungen hade därför en plan att anfalla Norge på flera olika ställen samtidigt och på så sätt förvirra den norska arméledningen. Målet var att så snabbt som möjligt avancera till Christiania, belägra staden och få till stånd en kapitulation."

Svensk militärhistoria

1674-1679

Det skånska kriget och fejden om det gyllene lejonet

Skånska kriget 1675-1679 var en av de största och mest avgörande konflikterna i Norden under 1600-talet. Kriget var inledningsvis en del av den större europeiska maktkampen under det fransk-nederländska kriget, men i ett nordiskt sammanhang handlade det främst om det oklara förhållandet mellan Sverige och Danmark-Norge efter freden i Roskilde 1658.

V ei denna fred fick Danmark-Norge avstå Skåne, Halland, Blekinge, Bohuslän, Trondheims län och Bornholm, även om de två sistnämnda områdena senare återlämnades. Förlusten av de gamla östdanska landskapen i söder accepterades aldrig fullt ut i Köpenhamn. När Sverige på 1670-talet försvagades av krig på kontinenten uppstod en ny möjlighet att anfalla. Vad som följde var ett krig som utspelade sig på flera fronter samtidigt: i Skåne, till sjöss i Östersjön, i norra Tyskland och längs den norsk-svenska gränsen. Den norska delen av konflikten är känd som Gyldenløvefejden, uppkallad efter landshövdingen Ulrik Frederik Gyldenløve, som ledde de norska operationerna.
Böran till kriget låg både i gamla rivaliteter och i den aktuella situationen i Europa. Sverige var vid denna tid en stormakt med besittningar runt stora delar av Östersjön, men makten vilade på ett krävande militärt system och på allianser som gjorde landet sårbart. Under det fransk-holländska kriget (1672-1678) stod Sverige på Frankrikes sida. När svenskarna besegrades av Brandenburg vid Fehrbellin 1675 stod det klart att Sveriges ställning som stormakt inte var obrytbar. För Danmark-Norge var detta den signal man hade väntat på. Kristian V kunde nu försöka vinna tillbaka Skåne, medan Norge samtidigt kunde anfalla de forna norska områdena Bohuslän, Jämtland och Härjedalen. Kriget var därför inte en enskild kampanjhistoria, utan en komplex konflikt där dansk-norska målsättningar, svenska försvarsproblem och europeisk stormaktspolitik ständigt samspelade.
Skriget var avgörande redan från början. Danmark-Norge var helt beroende av att kontrollera havet för att kunna föra över en invasionsstyrka till Skåne. Detta lyckades till stor del tack vare att den svenska flottan led ett svårt nederlag i slaget vid Øland i juni 1676. Det svenska flaggskeppet Kronan, ett av dåtidens största krigsfartyg, exploderade och sjönk under slaget och det svenska sjöförsvaret kastades in i kaos. Som en följd av detta fick den dansk-holländska flottan kontroll över södra Östersjön. Detta gjorde det möjligt att landstiga en stor dansk armé vid Råå söder om Helsingborg sommaren 1676. Därmed flyttade kriget på allvar in på svensk mark. Det är här sambandet mellan hav och land blir tydligt: utan segern vid Øland är det osannolikt att Danmark hade kunnat invadera Skåne med samma styrka och snabbhet.
Den danska invasionen av Skåne fick en snabb och imponerande start. Stora delar av landskapet föll på kort tid i danska händer och på många håll möttes danskarna med en viss välvilja. Detta hade både historiska och politiska orsaker. Skåne hade bara varit svenskt sedan 1658, och den svenska integrationen av regionen var långt ifrån fullbordad. Den danska förhoppningen var att den skånska befolkningen i praktiken skulle välkomna den gamle kungen tillbaka. Samtidigt satsade Danmark på att svenskarna inte skulle hinna samla ihop en slagkraftig armé i tid. Karl XI av Sverige var ung och ännu inte helt formad som general, men det var under detta krig som han skulle växa in i sin roll som kung och fältherre. Det första stora landmilitära testet kom vid Halmstad i augusti 1676, då en svensk styrka besegrade en dansk avdelning. Slaget var inte det största under kriget, men det hade stor psykologisk betydelse eftersom det visade att svenskarna återigen kunde slå tillbaka.
Medan danskarna försökte säkra Skåne öppnade Norge den andra fronten som var avgörande för krigets förlopp. Guldlejonfejden var inte ett separat krig från det skånska kriget, utan den norska delen av samma konflikt. Tanken bakom de norska operationerna var att lätta på trycket mot Danmark genom att tvinga Sverige att fördela sina styrkor. Ulrik Frederik Gyldenløve ledde en norsk armé in i Bohuslän, det gamla norska landskapet som hade gått förlorat 1658. Denna offensiv var en av de mest framgångsrika norska militära operationerna under tidigmodern tid. Norrmännen erövrade flera städer och befästa platser och band upp svenska resurser som annars kunde ha använts i Skåne. Samtidigt gjordes framryckningar mot Jämtland och Härjedalen, även om huvudinsatsen gjordes längre söderut. Detta är viktigt för att förstå kriget i sin helhet: Danmark-Norge försökte inte bara återta Skåne, utan det handlade om en bred omvärdering av hela den maktbalans som skapats genom freden i Roskilde.
Gyldenloves fälttåg i Bohuslän utvecklades stundtals mycket gynnsamt. Norska styrkor avancerade mot Uddevalla och Vänersborg och fick kontroll över stora delar av området. År 1677 kulminerade det norska fälttåget med erövringen av Marstrand och Karlstens fästning, en seger som var både militärt och symboliskt betydelsefull. Marstrand var ett viktigt fäste på västkusten och erövringen visade att den norska armén kunde genomföra offensiva operationer med både uthållighet och skicklighet. Men Gyldenløve hade också tydliga begränsningar. Den starkaste svenska fästningen i området, Bohus, kunde inte intas och de norska styrkorna hade inte resurser att driva fälttåget så långt att det kunde tvinga fram en avgörande svensk kollaps i väster. Trots detta var Guldlejonfejden en verklig framgångssaga för Norge, särskilt jämfört med tidigare gränskrig där resultaten ofta hade varit mer blygsamma.
Den stora vändpunkten i huvudkriget kom dock i Skåne, vid Lund den 4 december 1676. Slaget vid Lund räknas med rätta som ett av de blodigaste slagen i nordisk historia. Det var inte bara en taktisk uppgörelse mellan två arméer, utan ett slag som till stor del skulle avgöra om Danmark kunde hålla fast vid sina erövringar i Skåne. På ena sidan stod Karl XI med en svensk armé som var mindre än den danska, men som hade skärpts av nödvändighet och viljan att rädda riket från sammanbrott. Å andra sidan hade Kristian V en dansk armé som efter sommarens segrar befann sig i ett mycket gynnsamt läge. Danskarna hade också ett betydande artilleri och var i ett ännu gynnsammare läge. Förspelet till slaget var dramatiskt. Arméerna hade under en längre tid mött varandra utan att gå in i en regelrätt konfrontation, delvis beroende på att årstiden försvårade större operationer. Men när kylan satte in och vattendragen började frysa såg svenskarna en möjlighet. Natten före slaget korsade den svenska armén den isbelagda Kävlingeån och avancerade mot de danska ställningarna norr om Lund. Detta var i sig ett djärvt drag. Om isen inte hade hållit, eller om danskarna hade reagerat snabbare, kunde hela operationen ha slutat i katastrof. Istället lyckades svenskarna med ett överraskningsmoment som gav dem initiativet tidigt på morgonen.
Sslaget utvecklades snabbt till en våldsam och förvirrande kamp. På den svenska högerflygeln ledde Karl XI själv en kavalleriattack som med stor kraft drabbade den danska vänsterflygeln. Svenskarna pressade tillbaka danskarna och i stridens hetta blev många danska ryttare och soldater oorganiserade. Förföljelsen var dock så hård att Karl XI och det svenska kavalleriet kom långt bort från det huvudsakliga slagfältet. Detta är ett av de mest dramatiska ögonblicken i slaget, för medan kungen förföljde de flyende danska styrkorna utsattes den svenska vänsterflygeln och mitten för en kraftfull dansk motattack. Här vann den danska armén nästan slaget. De svenska linjerna vacklade och stundtals var läget så kritiskt att hela den svenska armén riskerade att förintas innan kungen kunde återvända.
Ppå den danska sidan kämpade erfarna befälhavare som bröderna Arensdorff hårt för att ta vara på tillfället. I mitten och på den danska högerflygeln pressades svenskarna tillbaka hårt. Striden präglades av närstrid, förvirring, rök och kyla och många av divisionerna tappade snabbt överblicken. Just därför var ledarskapet och den samlande kraften av enorm betydelse. När Karl XI så småningom återvände till slagfältet med delar av sitt kavalleri förändrades balansen igen. Hans återkomst stärkte den svenska moralen och svenskarna kunde omorganisera sig för ett nytt anfall. Striderna böljade fram och tillbaka i timmar och slaget avgjordes i praktiken av ren uthållighet och brutalitet snarare än elegant manövrerandesnarare än genom elegant manövrerande.
Sslutet på slaget blev katastrofalt för danskarna. I takt med att de svenska motanfallen fick effekt började de danska linjerna falla samman. Reträtten blev svår och förlusterna ökade dramatiskt. Samtida och senare uppgifter om antalet stupade varierar, men det råder ingen tvekan om att slaget vid Lund stod båda sidor dyrt. Totalt sett anses det vara ett av de mest dödliga slagen per antal deltagare i den nordiska historien. Svenskarna vann, men de vann till ett blodigt pris. Ändå var segern av enorm betydelse. Den hindrade Danmark från att befästa sin kontroll över Skåne och gjorde Karl XI till en kung med en helt annan auktoritet än tidigare. Från att ha varit den unge härskaren som måste bevisa sig själv framstod han nu som rikets räddare.
Efter Lund var kriget inte avgjort, men riktningen hade ändrats. Danskarna behöll fortfarande viktiga positioner och kriget fortsatte både till lands och till sjöss. År 1677 försökte Danmark inta Malmö, men belägringen misslyckades. Stadens försvarare, med stöd av medborgarna, höll ställningarna. Detta var viktigt eftersom Malmö var den viktigaste svenska basen i Skåne. Om staden hade fallit hade hela Sveriges grepp om landskapet kunnat hotas på nytt. Istället blev Malmö en symbol för att svenskarna nu återtog initiativet i belägringskriget.
Senna sommar stod ett nytt stort slag vid Landskrona den 14 juli 1677. Här möttes Karl XI och Kristian V igen i ett slag som var mindre känt än Lund, men som var av stor strategisk betydelse. Båda arméerna präglades av tidigare fälttåg och svenskarna hade nu lärt sig av de blodiga erfarenheterna från föregående vinter. Slaget vid Landskrona var hårt, men mer kontrollerat än Lund. Svenskarna lyckades återigen vinna och danskarna förlorade sin sista realistiska chans att återta övertaget i Skåne genom ett avgörande landslag. Landskrona befäste därmed det som Lund hade påbörjat: svenskarna behöll Skåne, medan Danmark alltmer hoppades på att sjökriget och den internationella diplomatiska situationen skulle ge bättre förutsättningar för fredsförhandlingar.
Ttill sjöss fortsatte Danmark-Norge att skörda stora framgångar, inte minst med amiraler som Niels Juel. Svenskarna led flera förluster, och den dansk-nederländska dominansen till sjöss gav Danmark en styrka som inte fullt ut kunde omsättas i politiska vinster på land. Detta är en av de viktigaste paradoxerna i det skånska kriget. Danmark-Norge gjorde bra ifrån sig på flera krigsskådeplatser: man vann viktiga sjöslag, fick tidvis ett fast fotfäste i Skåne och Norge förde ett offensivt och delvis mycket framgångsrikt fälttåg i Bohuslän. Detta ledde dock inte till en fred som förändrade kartan.
Detta berodde till stor del på europeisk stormaktspolitik. Frankrike, som stödde Sverige, drev hårt på för en fred som skulle bevara den svenska styrkan i Norden. Danmark-Norge insåg därför att inte ens goda militära resultat räckte när stormakterna ville ha status quo. Freden 1679, som förhandlades fram genom fördragen i Fontainebleau och Lund, innebar i praktiken att gränserna förblev ungefär desamma som före kriget. Danmark fick inte tillbaka Skåne, Halland eller Blekinge och Norge fick ge upp sina erövringar i Bohuslän. För Danmark-Norge framstod detta som ett bittert slut på ett krig där de ansåg sig ha kämpat väl i många avseenden. För Sverige innebar freden att stormaktsställningen var räddad, trots att kriget hade visat hur sårbart riket var.
Om skånska kriget och Gyldenløvefejden betraktas tillsammans blir det tydligt att detta var mer än bara en strid om enskilda städer och landskap. Kriget var ett försök att omkullkasta hela den nordiska maktstruktur som hade etablerats efter Karl X Gustavs segrar på 1650-talet. I Skåne handlade det om gamla landskap, identitet, lojalitet och kontroll. På den norska sidan handlade det om att utnyttja Sveriges svaghet och vinna tillbaka förlorade områden, eller åtminstone försvaga svenskarna tillräckligt för att Danmark skulle kunna lyckas i söder. Slaget vid Lund var den dramatiska mittpunkten i denna historia, eftersom det tydligt visade hur mycket som stod på spel. Om danskarna hade vunnit där kunde hela krigsförloppet ha blivit annorlunda. Att svenskarna vann förklarar i hög grad varför Skåne förblev svenskt, varför Karl XI framstod som en stark kung och varför de norska segrarna i Gyldenløvefejden i slutändan inte fick de bestående territoriella konsekvenser som man hade hoppats på.
I det skånska kriget minns man därför på två nivåer samtidigt. Å ena sidan är det berättelsen om slagen vid Halmstad, Lund och Landskrona, den danska invasionen av Skåne och Karl XI:s genombrott som fältherre. Å andra sidan är det också berättelsen om den norska offensiven under Gyldenløve, erövringen av Marstrand och ett norskt fälttåg som ofta betraktas som ett av de mest framgångsrika i dansk-norsk historia. Tillsammans utgör dessa två delar ett och samma krig: en nordisk storkonflikt där fronterna i Skåne och vid den norsk-svenska gränsen ständigt påverkade varandra och där utgången avgjordes lika mycket av blodiga strider som av internationell maktpolitik.

Sverige i skuggan av Kalmarunionen

Översiktskarta över alla större skärmytslingar under 1808 års fälttåg (av Sigve Solberg).

Slaget vid Öland den 1 juli 1667. Här ser vi den sista striden om "Svärdet" efter "Stora Cronans" fall. Chr. Mølsted Pinx målning

"Taktiken var tydlig: Genom att dra svenskarna längre och längre in i landet och samtidigt öka"

Frederik Gyldenløve.

Dansk invasion av Skåne.

Slaget vid Halmstad 1676.

"När svenskarna insåg detta övergav de sina ställningar och drog sig tillbaka till några hus längre österut, rädda för att bli omringade och tillfångatagna."

Artilleri från Skånska kriget.

Slaget om Lund.

"Mot slutet av dagen gav svenskarna upp. Av de cirka 100 man som hade anfallit hade 23 dödats och ett stort antal sårats. På den norska sidan var det inga förluster, men några sårades."

Erövringen av Landskrona.

Erövringen av Kristianstad.

Den dansk-norske generalen Hans Løvenhjelm under slaget vid Uddevalla 1677 där de norska styrkorna från 1500-talet vann en stor seger.

Målningar från slaget vid Køgebukten 1677.

"Triumfbåge", som efter det danska krigets lyckliga slut uppfördes av Stockholms stad till ära för den hemvändande, segerrike och store kungen Karl XI." Från Suecia antiqua et hodierna.

1682-1718

Kung Karl XII

Karl XII var kung av Sverige från 1697 till sin död 1718 och anses vara en av de mest betydelsefulla personerna i den nordiska historien. Han var en krigarkung som tillbringade en stor del av sitt liv på slagfältet under det stora nordiska kriget. Hans regeringstid markerar både höjdpunkten och början på slutet av Sveriges stormaktstid i Europa.

Karl XII som ung man iklädd militäruniform.

Tidiga år
Karl XII föddes den 17 juni 1682 i Stockholm. Han var son till kung Karl XI och drottning Ulrika Eleonora av Danmark. Karl XI hade stärkt kungamakten i Sverige och infört en stark absolut monarki, vilket innebar att kungen hade stor politisk och militär makt. Karl XII växte därför upp i ett rike där monarken hade stor kontroll över staten. Hans uppfostran var sträng och präglades av disciplin. Han fick undervisning i religion, historia, matematik och språk, bland annat latin, tyska och franska. Senare lärde han sig även finska eftersom många av soldaterna i den svenska armén kom från Finland. Redan som barn visade han ett stort intresse för militära frågor och krigföring. Samtidigt var han känd för att vara reserverad, allvarlig och mycket viljestark.
När hans far Karl XI dog 1697 var Karl XII bara 14 år gammal. En förmyndarregering skulle styra landet tills han blev myndig, men redan året därpå blev han myndigförklarad och tog själv makten. Detta gjorde honom till en av Europas yngsta regerande kungar.
Det stora nordiska kriget
Strax efter att Karl XII blivit kung attackerades Sverige av en koalition av flera grannländer. Danmark-Norge, Ryssland och Sachsen-Polen ville bryta Sveriges starka ställning runt Östersjön. Detta blev inledningen till Stora nordiska kriget (1700-1721), en konflikt som skulle komma att dominera hela Karl XII:s regeringstid. Trots sin unga ålder visade Karl XII snabbt prov på militär talang. År 1700 ledde han en svensk armé mot Danmark och tvingade landet till fred efter ett snabbt fälttåg. Samma år vann han en av sina mest berömda segrar i slaget vid Narva mot en betydligt större rysk armé under ledning av tsar Peter den store. Den svenska armén bestod av cirka 10.000 soldater, medan ryssarna hade tiotusentals. Ändå lyckades svenskarna besegra fienden i en överraskningsattack under en snöstorm (Roberts, 1991).
Segern vid Narva gjorde Karl XII känd i hela Europa som en skicklig militär ledare.
Krigen i Polen och Sachsen
Efter segern mot Ryssland riktade Karl XII sin uppmärksamhet mot Polen och Sachsen, där kung August II också var en av Sveriges fiender. Mellan 1701 och 1706 genomförde Karl XII flera militära fälttåg i Polen. Han vann flera slag och tvingade så småningom August II att ge upp den polska kronan. Istället lät Karl XII installera Stanisław Leszczyński som kung av Polen, vilket visar hur stort politiskt inflytande Sverige fortfarande hade i Europa vid den här tiden.
Fälttåget mot Ryssland
Efter flera år av framgångar beslöt Karl XII att gå till direkt angrepp mot Ryssland. Målet var att en gång för alla krossa tsar Peter den stores makt. År 1707 marscherade en stor svensk armé österut. Fälttåget visade sig dock vara mycket svårt. De ryska styrkorna retirerade och använde sig av en strategi som gick ut på att förstöra förråd och livsmedelslager för att försvåra för den svenska armén att få tag på mat. Samtidigt var vintern extremt kall, vilket ledde till stora förluster bland soldaterna. År 1709 möttes de båda arméerna i slaget vid Poltava i nuvarande Ukraina. Slaget slutade med ett katastrofalt nederlag för Sverige. Den svenska armén krossades av ryssarna och detta anses vara en avgörande vändpunkt i kriget. Efter Poltava förlorade Sverige gradvis sin roll som europeisk stormakt.
Vistelse i det osmanska riket
Efter nederlaget vid Poltava flydde Karl XII söderut till Osmanska riket (dagens Turkiet). Där stannade han i nästan fem år. Han försökte övertala den osmanske sultanen att gå i krig mot Ryssland, men hans planer lyckades bara delvis. Under denna period bodde Karl XII i staden Bender i nuvarande Moldavien. Hans vistelse blev gradvis ansträngd och relationerna med de osmanska myndigheterna försämrades. Så småningom tvingades han lämna området.
Bild 4: Katastrofen i Bender. Där de osmanska soldaterna attackerar och arresterar Karl XII.
År 1714 reste han tillbaka till Sverige på en dramatisk resa genom Europa. Han reste nästan oavbrutet i flera veckor för att snabbt kunna återvända till sitt kungarike.
De sista krigsåren och fälttåget i Norge
När Karl XII återvände till Sverige hade situationen för landet blivit mycket svårare. Flera fiender hade angripit svenska territorier runt Östersjön. Kungen försökte ändå fortsätta kriget. Han planerade nya fälttåg och vände blickarna mot Danmark-Norge. Under åren 1716 och 1718 genomförde han två invasioner av Norge. Under det andra fälttåget belägrade den svenska armén Fredrikstens fästning i Halden. Natten till den 30 november 1718 träffades Karl XII av en kula i huvudet och dog omedelbart. Det är fortfarande oklart vem som sköt honom. Vissa historiker tror att han träffades av en norsk kula från fästningen, medan andra har spekulerat i att han kan ha dödats av någon ur sina egna led.
Personlighet och ledarskap
Karl XII var känd för sin starka disciplin och enkla livsstil. Han levde ofta som sina soldater och sov ofta i tält eller under bar himmel under fälttågen. Han gifte sig aldrig och fick inga barn. Många beskriver honom som modig, viljestark och mycket beslutsam. Samtidigt har historikerna diskuterat om hans envishet och kompromisslösa krigföring bidrog till Sveriges nederlag.
Historisk betydelse
Karl XII:s död markerade slutet på Sveriges period som stormakt i Europa. Efter kriget förlorade landet flera viktiga territorier runt Östersjön. Samtidigt försvagades kungamakten och Sverige gick in i en period som kallades frihetstiden, där riksdagen fick större politisk makt. Karl XII är fortfarande en av de mest kontroversiella personerna i svensk historia. Vissa ser honom som en heroisk krigarkung, medan andra menar att hans krigspolitik bidrog till att försvaga landet.

Karl XII i Narva.

Karl XII inser att slaget är förlorat. Han är nu skadad i benet.
Katastrofen i Bender. De osmanska soldaterna anfaller och griper Karl XII.
Karl XII:s kropp bärs hem till Sverige av hans soldater.

Singapore 1941

1710

Stora nordiska kriget var inne på sitt tionde år. Danmark-Norge, Ryssland och Sachsen-Polen hade bildat en allians för att bryta Sveriges stormakt medan den unge Karl XII fortfarande var en myndling. Det hade misslyckats katastrofalt, men efter många års krig vände de allierades öde i och med Sveriges nederlag vid Poltava 1709. För Finland blev detta början på ett långt och förödande fälttåg.

Bildtexter saknas i hela kapitlet...

Staden Viborg (finska Viipuri, ryska Выборг - Vyborg) grundades av svensken Torgils Knutsson år 1293 och hamnade i frontlinjen under uppgörelsen mellan tsar Peter och Karl XII. Ryssarna belägrade staden 1706, men tvingades kapitulera på grund av brist på artilleri. Utgången av slaget vid Poltava var avgörande för krigets utgång. Men bristen på vägar gjorde det svårt för tsar Peter att omsätta detta i ytterligare framsteg i kriget. Vintern 1710 ägnades åt att reparera anläggningarna vid Nevas mynning och Retussari. I mars började uppladdningen inför anfallet mot Viborg. Danska officerare som var närvarande uppskattade den samlade styrkan till 13.000 man. Men tillgången till artilleri var fortfarande dålig. Förutom fältartilleriet hade ryssarna endast 24 belägringskanoner och fyra tunga granatkastare.
I mitten av mars korsade den ryska styrkan isen mot Viborg. Men försvararna hade inte legat på latsidan sedan belägringen 1706. Stadens försvarsverk hade förbättrats avsevärt. Mellan Äyräpääbastionen i nordost och Pantsarlaksbastionen i sydväst byggdes en helt ny ravelin (en vinkelformad utbyggnad) framför kurtin - den vall som förband de två bastionerna. Denna ravelin kallades Kronravelin. Kronravelin flankerades återigen av två triangulära skansar. Framför skyttegraven byggdes en fältvall vars flanker kunde skyddas från huvudvallen. Vallen löpte längs hela den östra sidan av staden, upp till Carolus ravelin, och täckte en väg som löpte längs de yttre försvarsverken. I väster, norr och söder hade stadens försvar dock försummats. De var visserligen omgivna av vatten, men i övrigt bestod de bara av en medeltida ringmur som stöddes av en jordvall och förstärktes med några svaga bastioner. Och det var här som ryssarna skulle inleda sin huvudattack. Väster om själva staden, ute på en holme, låg Viborgs slott. Slottet täckte hela holmen och toppades av S:t Olavs torn med sina kanoner. Slottet var förbundet med fastlandet via en gångbro.
Det svenska artilleriet bestod av ca 150 kanoner, de flesta av lätt kaliber avsedda att verka mot fiendens skyttegravar och på nära håll mot anfall. Huvuddelen av det svenska infanteriet i Finland var förlagt till Viborg, totalt 4.000 man. De kom från Tavastehus regemente och nyrekryterades dessutom från Björnborgs, Nylands, Savolax och Viborgs regementen. Även Viborgs-Nyslotts och Ingermanlands kavalleriregementen ska ha varit stationerade i staden. Staden hade också ett borgarvärn på 220 man plus 150 inkallade hjälptrupper. Garnisonens egentlige befälhavare, den nästan 80-årige översten Zacharias Aminoff, var sjuk och avled samma sommar. Den egentlige befälhavaren var överste Magnus Stiernstråhle. Han var etnisk svensk, men uppvuxen i Livland och hade varit den siste svenske befälhavaren i Ivangorod.
Belägring
21. den 1 mars dök de första ryska avantgardisterna upp på isen. Nästa dag ockuperade de Siikaniemi på västra sidan av sundet. De finsk-svenska styrkorna drog sig tillbaka efter en kort strid och satte eld på bebyggelsen, som bestod av tjärbrända trähus. Röken låg tjock över isen och förhindrade täckande eld från Viborg. Ryssarna lyckades dock släcka elden och generalamiral Fjodor Apraksin kunde upprätta sitt högkvarter där. På stadens östra sida vid Pantsarlaks ryckte generalmajor Birckholtz fram med ungefär halva styrkan. Apraksin och Birckholtz utgjorde inte tsarens "A-lag" i fråga om ledarskap, men de mer erfarna belägringskrigsexperterna bland tsarens officerare, som Boris Sheremetev, Jacob Bruce och Anikita Repnin, var upptagna med slaget om Riga, som ägde rum samtidigt som belägringen av Viborg.
Den ryska styrkan inledde beskjutningen den 1 mars. Trots att de hade lite artilleri kunde angriparna koncentrera sin eld på ett fåtal punkter. Granatkastarna användes främst mot själva staden. I slutet av mars var situationen för försvararna svår men inte kritisk, och försvararna lyckades hålla de uppkomna bränderna under kontroll. De svensk-finska styrkorna lyckades också genomföra flera motanfall och skadorna på murarna reparerades. Ryssarna drabbades särskilt hårt av eldgivningen från fästningstornet. Dessutom gjorde snösmältningen och bristen på skydd situationen mycket obekväm för angriparna, som också började få ont om proviant. Försvararna var inte heller förskonade från försörjningsproblem, men de levde i hopp om att räddningen skulle komma sjövägen så snart isen bröt upp.
I maj började det bli kritiskt för ryssarna. Isen höll på att brytas upp, men vattnen runt Viborg var fortfarande fulla av drivis. Försvararna räknade med att kunna höra dånet från kanonerna på de svenska örlogsfartygen vilken dag som helst nu. Apraksin övervägde att häva belägringen, men då ingrep tsar Peter personligen. Han samlade en förstärkningsstyrka på 5.000 man och en skärgårdsflotta på 270 mindre fartyg, mestadels galärer och slupar med förnödenheter. Men isen var fortfarande tjock i Finska viken. Det verkade som om det pågick en kapplöpning med elementen om vem som först skulle nå Viborg, ryska förstärkningar eller den svenska flottan som väntade ute på öppet hav. Så snart isen var tillräckligt tunn på Kronslåtts red där flottan var samlad tog tsar Peter själv täten och pressade sina män hårt för att hinna först. Det var en kamp att få flottan genom isflaken. Det sägs att man till och med avfyrade kanoner från fören för att bryta isen framför, och många av fraktfartygen försvann i vinden och isbergen.
9. den 1 maj nådde tsar Peter Viborg, och bara två dagar senare stängdes inloppet till staden av den svenska flottan under amiral Gustav Wattrang. Den svenska flottan mötte dock motvind, och de ryska transportfartygen lyckades till och med återvända säkert till S:t Petersburg. Viborgs hopp stod nu till en räddning från land. Vid Kymmene älvs mynning, cirka tio kilometer väster om staden, hade befälhavaren för den svensk-finska armén, general Georg Lybecker, samlat en räddningsstyrka. Denna utgjorde det mesta av vad Sverige kunde bidra med i form av ytterligare militär personal i Finland och bestod till största delen av kavalleri. Större delen av infanteriet befann sig redan inne i staden. Men det fanns inte mycket foder till hästarna, vilket begränsade deras förmåga att röra sig. Bristen på infanteri avskräckte också Lybecker från att överge det belägrade Viborg. Å andra sidan gjorde han få ansträngningar för att rätta till arméns brister, t.ex. genom att bli hårdare mot lokalbefolkningen för att driva in foder (furagers).
Om Lybecker hade satt sig i rörelse hade han kunnat skära av Birckholtz på den östra sidan och upprätta en förbindelse med Viborg. I stället skickade han Carl Gustav Armfeldt till Stockholm för att rapportera om det sorgliga läget och be om regeringens godkännande (Karl XII var vid den här tiden fast i Osmanska riket) av planerna på att fördriva Viborg. Armfeldt återvände inte förrän den 2 juni, och då hade mycket värdefull tid gått till spillo. I planen ingick en storskalig mobilisering av folket. De flesta länder i Europa hade traditioner av den här typen av mobiliseringar ända sedan medeltiden. Men mot den tidens reguljära styrkor hade sådana mobiliseringar inte mycket att erbjuda. Inte heller stod den börda de medförde i form av administration och förnödenheter i proportion till deras värde på slagfältet. Till största delen var uppbådet begränsat till södra Österbotten, och totalt mobiliserades endast 2.600 man med dålig beväpning och få officerare.
Folkmassan samlades i Ilmola av landshövdingen Lorentz Clerck, men i strid med gammal tradition och till allmänhetens stora missnöje tog han inte själv ledningen utan drog sig tillbaka till sitt gods. På vägen till mötesplatsen i Kymmene rådde stor brist på proviant, och när nyheten om Viborgs fall nådde dem igen utbröt myteri. Endast 615 man klarade sig och flera av ledarna för myteriet dömdes och straffades senare.
Viborgs fall
Efter att tsar Peter anlänt till staden fick belägringen ny kraft och en blockad upprättades vid Trångsund för att hindra den svenska flottan från att överge staden. Med det som framkommit kunde ryssarna kunde nu bygga två kanonbatterier och tre granatkastarbatterier med totalt 60 kanoner och 18 granatkastare. dessutom skulle 140 handgranater användas för att understödja en eventuell stormning av fästningen. 20 kanoner, 10 granatkastare och 50 handgranatkastare hölls i reserv. Tsar Peter övervägde också att använda eldskepp mot Viborg, men detta förverkligades aldrig.
Det största ryska batteriet låg vid Tervaniemi, mittemot och cirka 300-400 meter från stadsmurens svagaste punkt. Till en början täcktes området av kanonerna i S:t Olavstornet på Viborgs slott, men i april skadades tornet så svårt att det senare kollapsade. Snart började man göra hål i muren så att kanonerna kunde skjuta genom dem och vidare, direkt in i staden. I början av juni började Apraksin lägga ut flytande broar över till staden från Tervaniemi. Ett anfall över dessa broar kunde med nöd och näppe slås tillbaka av musköteld och lätt artilleri. Det faktum att det var möjligt att anfalla säger en hel del om hur skadat försvaret var på den här sidan. På grund av de stora förlusterna avbröt Apraksin anfallet. På den östra sidan av staden hade skyttegravarna under tiden förlängts ända fram till vallarna. 9. i juni försökte ryssarna storma murarna. En liten redutt framför Äyräpääbastionen och Kronravelinen intogs, men återtogs under den motattack som snart följde. Ryssarna förberedde nu huvudanfallet västerifrån, men Stiernstråhle insåg att ytterligare motstånd nu var hopplöst. 13. den 1 juni kapitulerade han och dagen därpå kunde tsar Peter gå in i staden.
Efterspelet
Enligt ryska källor uppgick de svensk-finska förlusterna till 2.200 man, medan de ryska förlusterna uppgick till 1.800 man. Åtminstone när det gäller de svenska förlusterna verkar detta mycket högt jämfört med vad som var normalt i krig vid den här tiden. Enligt ryska källor uppgick garnisonens styrka till 3.880 man när den intogs, vilket måste ha inkluderat både medborgararmén och icke stridande hjälptrupper. Den danske officeren Just Juel rapporterade 1.800 man och 400 sjuka. Enligt kapitulationsavtalet skulle de svensk-finska styrkorna få fria händer, men som så ofta bröts detta av ryssarna och de arbetsföra transporterades till Ryssland i fångenskap. Cirka 500 man från de karelska och savoyska regementena gick i rysk tjänst i hopp om att få stanna kvar i Viborg, men även de skickades till Ryssland.
I och med Viborgs fall hotades resten av Finland. Om denna del av riket gick förlorad skulle Sverige förlora stora resurser och arbetskraftspotential, och det skulle vara hopplöst att försöka vinna tillbaka de förlorade områdena i Östersjön. Det råd som styrde i Karl XII:s frånvaro ställdes också inför dilemmat om man skulle satsa resurser på att stärka försvaret av Finland och därmed riskera en invasion av södra Sverige. Efter Viborgs fall ersattes Lybecker av generalmajor Carl Nieroth som befälhavare för trupperna i Finland. Under Nieroth gjordes försök att återuppbygga den finska armén, men det visade sig vara svårt. Det rådde brist på både manskap och materiel. Till slut fick man ihop en armé på 9.000 man. Nieroth avled dock 1712 och Lybecker återinsattes. I augusti samma år inledde Ryssland en bredare offensiv mot Finland. Anfallet blev dock ett misslyckande på grund av ett svårt försörjningsläge och samarbetsproblem mellan den ryska skärgårdsflottan och landarmén.
Tsar Peter lärde sig dock av problemen. I maj 1713 anföll Ryssland Finland på nytt. Denna gång var samarbetet mellan skärgårdsflottan och armén centralt för de framsteg som gjordes, inte minst på försörjningssidan. Lybeckers ledning av försvaret av Finland var klanderfri. Under sommaren förlorades hela södra delen av landet och Lybecker ersattes av Carl Gustav Armfeldt, som hade utmärkt sig som befälhavare för två av de regementen som stred vid Helsingfors. Lybecker ställdes inför krigsrätt och dömdes till döden 1717, men benådades av Karl XII.
Armfeldt ledde en mästerlig reträtt genom Finland och lyckades rädda armén intakt trots nederlaget vid Storkyro i februari 1714, där han förlorade 2.500 man. Resterna av den finska armén utgjorde kärnan i Armfeldts styrkor när han 1718 gick in i Trøndelag med 10.000 man. Av dessa dog många av sjukdomar och mer än 3.000 dog när de överraskades av en snöstorm under reträtten över Tydalsfjällen.
Litteratur:
Hornborg, Eirik, Karolinen Armfelt och Kampen om Finland under Stora nordiska kriget, [Stockholm] Nordstedt 1953
Borodkin, M. M. 200-årsminnet av erövringen av Viborg, [S:t Petersburg] Statlig typografi 1993
Larsson, Olle, Stormaktens sista krig, Sverige och stora nordiska kriget 1700-1721, [Lund] Historiska Media 2009

Haglebu 1945

"En av poängerna var att inte gå i strid med tyska styrkor, utan snarare undvika dem."

Bildtexter

Heine Wang

Fredrik I av Sverige föddes den 27 april 1676 i Kassel, Tyskland. Han var son till landgreve Karl av Hessen-Kassel och Maria Amalia av Kurland. Som yngre son i en tysk furstefamilj fick han en militär uppfostran och inledde tidigt en karriär som officer. Han deltog i flera europeiska krig, bland annat spanska tronföljdskriget, där han skaffade sig erfarenhet som militär ledare.

1676-1751

Kung Fredrik I

Fredrik kom till Sverige 1714 och året därpå gifte han sig med Ulrika Eleonora, syster till den svenske kungen Karl XII. Äktenskapet gav honom en stark ställning i den svenska politiken. När Karl XII dog 1718 blev Ulrika Eleonora drottning av Sverige. Till en början styrde hon landet, men 1720 abdikerade hon till förmån för sin make och Fredrik kröntes till kung av Sverige.
Fredriks regeringstid sammanföll med inledningen av den så kallade frihetstiden i svensk historia. Under denna period var kungens makt kraftigt beskuren och riksdag och riksråd fick stort politiskt inflytande. Även om Fredrik formellt var kung hade han därför mindre politisk makt än tidigare svenska monarker. Han gjorde flera försök att stärka kungens makt, men utan större framgång, eftersom landets politiska institutioner hade fått en starkare roll.
Innan Fredrik blev kung hade han också deltagit i militära operationer under Stora nordiska kriget. Bland annat ledde han ett fälttåg mot Norge 1716, där han blev allvarligt sårad. Han utnämndes senare till generalissimus i den svenska armén. År 1730 ärvde han efter sin fars död även titeln landgreve av Hessen-Kassel, vilket gjorde honom till härskare över både Sverige och ett tyskt furstendöme.
Fredrik I avled den 5 april 1751 i Stockholm, 75 år gammal. Han begravdes i Riddarholmskyrkan, där många svenska kungar ligger begravda. Efter hans död blev Adolf Fredrik kung av Sverige. Fredrik I är särskilt ihågkommen som kung under frihetstiden, en period då Sverige utvecklades från en stark monarki till ett mer parlamentariskt styrelseskick.

1741-1743

Det ryska hattkriget

Det ryska hattkriget var ett krig mellan Sverige och Ryssland som pågick mellan 1741 och 1743 under den period i Sveriges historia som kallas frihetstiden. Kriget startades av det politiska partiet Hattarna, som ville återupprätta Sveriges ställning som stormakt efter de stora förlusterna i Stora nordiska kriget. Målet var att återta områden som Sverige tidigare hade förlorat till Ryssland, framför allt Finland och Baltikum. Hatarna fick också stöd från Frankrike, som ville försvaga Ryssland under det pågående österrikiska tronföljdskriget.
När hattarna 1738 fick ett stort inflytande i svensk politik började de föra en mer aggressiv utrikespolitik. De menade att Sveriges fredliga politik efter Stora nordiska kriget hade försvagat landet. År 1741 beslutade riksdagen därför att förklara krig mot Ryssland. Planen var att snabbt anfalla ryskt territorium och ta den viktiga fästningen Viborg, för att sedan hota S:t Petersburg. Förhoppningen var också att de politiska konflikterna i Ryssland skulle försvaga motståndet.
Kriget började dock dåligt för Sverige. Den svenska armén var dåligt förberedd och både ledarskap och organisation var bristfälliga. I augusti 1741 besegrades de svenska trupperna av ryska styrkor i slaget vid Villmanstrand i Finland. Förlusten var ett hårt slag mot den svenska krigsplanen och gav Ryssland initiativet i kriget.
År 1742 fortsatte de ryska trupperna sin framryckning och invaderade stora delar av Finland. Den svenska armén kunde inte stoppa invasionen och situationen blev snabbt alltmer kritisk. Till slut kapitulerade den svenska armén i Helsingfors, vilket innebar att nästan hela Finland hamnade under rysk kontroll under en period av kriget.
Strider utkämpades även till sjöss, men Sverige lyckades inte vända krigslyckan. Den ryska flottan fick övertaget i området kring den finska kusten och Åland, vilket ytterligare försvagade Sveriges militära situation. Situationen blev alltmer hopplös och Sverige började förhandla om fred.
Kriget slutade 1743 med freden i Åbo. Sverige tvingades då avstå flera områden i Finland till Ryssland, bland annat land öster om Kymmene älv. Som en del av fredsfördraget accepterade Sverige också att Adolf Fredrik av Holstein-Gottorp utsågs till svensk tronföljare, vilket Ryssland hade stort inflytande över.
Det ryska hattarnas krig blev därför ett stort misslyckande för Sverige. Istället för att återerövra förlorade territorier ledde kriget till nya territoriella förluster och ett ökat ryskt inflytande över svensk politik under självständighetstiden.

1710-1771

Adolf Fredrik

Adolf Fredrik föddes den 14 maj 1710 på Gottorps slott i hertigdömet Holstein-Gottorp i nuvarande Tyskland. Han var son till hertig Kristian August av Holstein-Gottorp och Albertina Fredrika av Baden-Durlach. Han tillhörde en tysk furstefamilj med kopplingar till flera europeiska kungahus, och genom familjen var han också släkt med den senare ryska kejsarinnan Katarina den stora. Som ung fick han en furstlig uppfostran och blev snart involverad i politiska och kyrkliga plikter. Vid 17 års ålder utsågs han till furstbiskop av Lübeck, en position som gav honom både religiöst och politiskt inflytande. Under en tid styrde han även över områden i Holstein på uppdrag av sin minderårige släkting Karl Peter Ulrik, som senare blev tsar Peter III av Ryssland.

År 1743 valdes Adolf Fredrik till svensk tronföljare efter det ryska hattarnas krig mellan Sverige och Ryssland. Ryssland hade vunnit kriget och krävde att Adolf Fredrik skulle bli kronprins av Sverige som en del av fredsavtalet. Sveriges riksdag gick med på detta för att få slut på kriget och säkra freden. Året därpå, 1744, gifte han sig med Lovisa Ulrika av Preussen, syster till den preussiske kungen Fredrik den store. Äktenskapet stärkte banden mellan Sverige och Preussen och tillsammans fick de flera barn, bland annat Gustav III och Karl XIII, som båda senare blev kungar av Sverige.
När kung Fredrik I dog 1751 blev Adolf Fredrik kung av Sverige. Hans regeringstid inföll under frihetstiden, en period då riksdag och riksråd hade den största delen av den politiska makten. Kungens roll var därför starkt begränsad och Adolf Fredrik hade mindre inflytande över politiken än tidigare svenska monarker. Tillsammans med vissa grupper inom adeln gjorde han flera försök att stärka kungamakten, men försöken misslyckades eftersom riksdagen hade fått en så stark ställning i det politiska systemet.
Adolf Fredrik regerade i nästan tjugo år. Även om han formellt var statschef var hans roll ofta mer symbolisk än politisk. Perioden präglades av politiska maktkamper mellan hatt- och mösspartierna i riksdagen, vilket ytterligare begränsade kungens inflytande.
Kungen avled den 12 februari 1771 på Stockholms slott, 60 år gammal. Efter hans död blev hans son Gustav III kung av Sverige. Adolf Fredrik begravdes i Riddarholmskyrkan i Stockholm, där många svenska kungar ligger begravda. Han är idag ihågkommen som en kung från slutet av frihetstiden, en period då Sverige utvecklade ett mer parlamentariskt styrelseskick och monarkens politiska makt kraftigt reducerades.

1757-1762 Pommerska krig

Pommerska kriget var den del av sjuårskriget där Sverige kämpade mot Preussen i norra Tyskland och i området Pommern. Kriget pågick från 1757 till 1762 och utkämpades huvudsakligen i Svenska Pommern, Preussiska Pommern, Brandenburg och Mecklenburg. Konflikten var en del av det stora europeiska kriget där flera makter försökte begränsa Preussens växande makt.

Kung Adolf Fredrik, som vid den här tiden hade liten makt i Sverige.

Belägringen av fästningen Peenemünde.
Fredrik II av Preussen.

Bareal förklaringen till kriget var de förändrade allianserna i Europa under sjuårskriget. År 1756 hade Preussens kung Fredrik II angripit Sachsen, vilket bidrog till att ett storkrig bröt ut i Europa. En koalition bestående av bl.a. Frankrike, Österrike och Ryssland försökte stoppa Preussens makt. Sverige, där hattarna hade stort politiskt inflytande, anslöt sig till denna koalition. Hattepartiet hoppades att Preussen skulle besegras av sina många fiender, så att Sverige skulle kunna utnyttja situationen för att återta de områden i Pommern som hade förlorats efter Stora nordiska kriget och freden 1720. Frankrike utlovade också ekonomiskt stöd till Sverige, vilket ledde till att riksdagen beslutade att skicka en svensk armé till Tyskland.
Kriget börjar 1757
Den svenska armén, som bestod av cirka 20.000 soldater, ryckte in i Preussiska Pommern den 13 september 1757. Samma dag började de svenska styrkorna erövra flera småstäder och fästningar i området. Ett av de första viktiga målen var ön Usedom och dess försvarsverk. En viktig tidig händelse i kriget var belägringen av fästningen Peenemünde. Den 14 september 1757 landsteg cirka 1.100 svenska soldater på Usedom under befäl av general Carl Ehrensvärd. De inledde en belägring av den preussiska fästningen Peenemünde, som försvarades av en garnison på drygt 200 soldater. Efter cirka tio dagars strider kapitulerade garnisonen den 23 september och svenskarna tog kontroll över fästningen tillsammans med vapen, ammunition och förnödenheter. Denna seger gav Sverige en starkare ställning i början av kriget.
Motgångar och blockaden av Stralsund
Trots de tidiga framgångarna stötte Sverige snart på problem. Den svenska armén var dåligt utrustad och saknade resurser för ett långt fälttåg. Samtidigt vann Preussen viktiga segrar på andra håll i Europa, vilket snabbt förändrade situationen. Efter Preussens seger vid Rossbach 1757 vågade den svenske överbefälhavaren inte fortsätta offensiven mot Berlin, som ursprungligen var planerat. Istället retirerade den svenska armén till Svenska Pommern. Preussiska styrkor gick till motattack och blockerade de svenska trupperna vid Stralsund och på ön Rügen. Blockaden varade fram till 1758, då ryska styrkor ryckte in i området och tvingade preussarna till reträtt. Efter detta försökte Sverige återuppta offensiven tillsammans med sina allierade.
Fälttågen 1758-1759
I 1758 ryckte svenska styrkor åter in på preussiskt territorium. De nådde bland annat områden i Brandenburg och deltog i flera mindre strider. Samtidigt försökte den svenska armén samarbeta med ryska och österrikiska styrkor i kampen mot Preussen. Trots vissa framgångar lyckades svenskarna inte nå sitt viktigaste mål, som var att inta den starka preussiska fästningen Stettin. Brist på resurser, dålig samordning med allierade och problem med förnödenheter gjorde att offensiven avstannade. År 1759 fortsatte kriget utan några avgörande händelser. Preussiska styrkor pressade tillbaka svenskarna och flera områden gick förlorade efter hårda strider. Samtidigt gjorde Rysslands militära framsteg mot Preussen att de svenska ställningarna i Pommern kunde stabiliseras.
Kriget 1760-1762
I 1760 försökte preussiska styrkor invadera svenska Pommern, men den svenska armén lyckades slå tillbaka anfallet. Svenskarna gjorde sedan ytterligare framryckningar in på preussiskt territorium och nådde bland annat Prenzlau. Kriget fortsatte dock att präglas av brist på pengar, utrustning och soldater. Det var svårt för den svenska armén att genomföra längre offensiver och flera operationer fick avbrytas innan de nådde sina mål. Krigets sista strider utkämpades under vintern 1761-1762 i Mecklenburg. Ett av de sista slagen var slaget vid Neukalen den 2 januari 1762, där svenska styrkor lyckades besegra en preussisk avdelning. Även om detta var en seger för Sverige förändrade det inte den övergripande situationen i kriget.
Fred och konsekvenser
Kriget närmade sig sitt slut när den politiska situationen i Europa förändrades. Efter den ryska kejsarinnan Elisabets död 1762 slöt Ryssland fred med Preussen. Sverige förlorade därmed en av sina viktigaste allierade och hamnade i en mycket svagare position. Sverige valde därför att söka fred. Den 7 april 1762 undertecknades ett vapenstillestånd i Ribnitz och den 22 maj samma år avslutades kriget formellt genom freden i Hamburg. Fredsavtalet innebar att inga territorier överfördes och att gränserna förblev desamma som före kriget.
Kriget i efterhand
Pommerikanska kriget var i praktiken ett nederlag för Sverige. Hattpartiets mål att återta förlorade områden i Pommern uppnåddes inte. Kriget var kostsamt och ledde till stora ekonomiska bördor för landet. Den misslyckade krigspolitiken försvagade Hattepartiets politiska ställning i Sverige och några år senare förlorade partiet makten i riksdagen. Kriget visade också tydligt att Sverige under frihetstiden saknade de militära och ekonomiska resurser som krävdes för att föra ett europeiskt storkrig.

Svenska soldater från Jönköpings regemente.
Karta över stridsområdet.

Kung Gustav III
1746-1792

Gustav III föddes den 24 januari 1746 i Stockholm som äldste son till kung Adolf Fredrik av Sverige och drottning Lovisa Ulrika av Preussen. Han tillhörde huset Holstein-Gottorp och växte upp vid ett hov som var starkt influerat av upplysningstidens idéer. Hans mor var syster till den preussiske kungen Fredrik den store och hon såg till att sonen fick en omfattande utbildning. Gustav lärde sig flera språk, studerade historia och filosofi och utvecklade tidigt ett starkt intresse för litteratur, konst och teater. Han var känd för att vara intelligent, vältalig och ambitiös och visade redan tidigt intresse för politik.

Kröningen av Gustav III.

Under Gustav III:s barndom styrdes Sverige under frihetstiden, en tid då riksdagen och de politiska partierna hattarna och mössorna hade stor makt medan kungens roll var begränsad. Gustav utvecklade därför tidigt en kritisk inställning till det politiska systemet, som han menade präglades av partistrider, korruption och ineffektivt styre. År 1766 gifte han sig med Sofia Magdalena av Danmark, dotter till den danske kungen Fredrik V. Äktenskapet var politiskt viktigt eftersom det bidrog till att förbättra relationerna mellan Sverige och Danmark. Som kronprins reste Gustav också runt i Europa, bland annat i Frankrike, där han inspirerades av upplysningstidens kultur och det franska hovlivet.
Då hans far Adolf Fredrik dog 1771 blev Gustav III kung av Sverige. Han ärvde dock en tron med begränsad politisk makt. Inledningsvis försökte han samarbeta med riksdagen och medla mellan de politiska partierna, men det fungerade inte så bra. Situationen ledde till att Gustav iscensatte en statskupp i augusti 1772. Med stöd av militären tog han kontroll över staten och införde en ny grundlag som stärkte kungamakten och minskade riksdagens politiska inflytande. Statskuppen markerade slutet på frihetstiden och början på den så kallade gustavianska eran i svensk historia.
Som kung ville Gustav III framstå som en upplyst monark. Han genomförde flera reformer inspirerade av upplysningstidens idéer. Tortyr som metod för att få fram erkännanden avskaffades och användningen av dödsstraff begränsades. Han arbetade också för att modernisera rättsväsendet och statsförvaltningen samt för att stärka landets ekonomi och handel. Samtidigt strävade han efter att skapa större religiös tolerans och att förbättra statens finanser.
Gustav III är också känd för sitt starka engagemang för konst och kultur. Han hade ett stort intresse för teater och litteratur och fick därför smeknamnet "teaterkungen". Under hans regeringstid upplevde Sverige en period av kulturellt välstånd. Han grundade flera viktiga institutioner, bl.a. Svenska Akademien 1786, som skulle arbeta för att utveckla och bevara det svenska språket. Han grundade också Kungliga Operan och stödde utvecklingen av svensk teater, musik och litteratur. Många konstnärer och författare fick stöd från hovet och Stockholm utvecklades till ett viktigt kulturellt centrum i Norden.
Säven om Gustav III hade stöd av många i befolkningen skapade hans politik också ett starkt motstånd, särskilt bland delar av adeln. Många adelsmän var missnöjda med att kungen hade stärkt sin makt på bekostnad av riksdagens och adelns politiska inflytande. Konflikten blev ännu mer intensiv efter att Gustav 1789 genomfört en ny reform som gav honom ännu större makt och samtidigt minskade adelns privilegier. Mot slutet av sin regeringstid förde Gustav också en mer aktiv utrikespolitik. År 1788 gick han i krig mot Ryssland i ett försök att stärka Sveriges ställning i Europa och öka sin egen prestige. Kriget var långt och mödosamt, men slutade utan större territoriella förändringar. Motståndet mot kungen fortsatte dock att växa bland flera adelsmän. En grupp konspiratörer planerade därför att döda honom. Den 16 mars 1792 sköts Gustav III under en maskeradbal på Operan i Stockholm av Jacob Johan Anckarström, som ingick i en större sammansvärjning mot kungen.
Att mordförsök på kungen ägde rum under en maskeradbal på Operan i Stockholm den 16 mars 1792. Tidigare samma kväll hade kungen och några av hans vänner ätit middag i den så kallade Kungsvåningens Drabantsal. Där fick han ett varningsbrev från Carl Pontus Lilliehorn. Gustav läste brevet och stoppade det i fickan, men bestämde sig ändå för att gå ner på maskeradbalen. Efter måltiden visade kungen brevet för sin vän Hans Henric von Essen. Han blev mycket upprörd och bad kungen att inte gå ner till festen. Gustav svarade då: "Skall de tro att jag är rädd?". Därefter tog han på sig masken, den trekantiga hatten och den tunna venetianska sidenkappan. På bröstet bar han den kungliga ordens stjärnor, som var tydligt synliga. Kungen och von Essen gick arm i arm ner från den kungliga logen, förbi första raden i salen och ut på operascenen. Strax därefter omringades de av flera män klädda i svarta dräkter och vita masker. I detta ögonblick drog Anckarström fram en pistol och sköt på nära håll. Skottet träffade kungen i nedre delen av ryggen.
Kongen vacklade och fick stödja sig på von Essen. På franska sa han: "Ah! Je suis blessé, tirez-moi d'ici et arrêtez-le" ("Åh! Jag är skadad, få ut mig härifrån och arrestera honom!"). Samtidigt började konspiratörerna ropa "Elden är lös!" för att skapa panik bland gästerna och på så sätt få en möjlighet att fly i förvirringen. Baron von Essen hade dock redan gett order om att dörrarna skulle stängas och att alla gäster skulle visiteras innan de fick gå ut. Detta ledde till att flera av de inblandade i konspirationen kunde identifieras och gripas under de närmaste dagarna. Anckarström greps morgonen efter attentatet. Under det första förhöret erkände han sin skuld. Trots att utredningen visade att många personer hade varit inblandade i planen valde myndigheterna att åtala ett mer begränsat antal av dem. Domarna varierade: några dömdes till livstids fängelse, medan andra skickades i exil. Anckarström utpekades som huvudansvarig och fick stå till svars som syndabock för attentatet. Han dömdes till både vanära och dödsstraff. Avrättningen ägde rum på Galgbacken nära Hammarbyhöjden den 27 april 1792.
Gustav sårades svårt och dog tretton dagar senare, den 29 mars 1792.
Efter hans död blev hans son Gustav IV Adolf kung av Sverige. Eftersom sonen fortfarande var omyndig styrdes landet av en förmyndarregering under ledning av kungens bror, hertig Karl. Gustav III betraktas idag som en av Sveriges mest framstående och kontroversiella kungar. Han stärkte kungamakten och satte sin prägel på svensk politik, men han lämnade också ett bestående kulturellt arv genom sitt starka engagemang för konst, litteratur och teater.

Gustav III:s mördare Jacob Johan Anckarström.

1788-1790 Gustav III:s ryska krig

Gustav III:s ryska krig var en konflikt mellan Sverige och Ryssland som pågick mellan 1788 och 1790. Kriget startades av den svenske kungen Gustav III och utkämpades främst i Finland och Östersjön. Striderna bestod av både landkrig i de finska gränstrakterna och ett omfattande sjökrig mellan den svenska och ryska flottan. Konflikten var en del av den långa rivaliteten mellan Sverige och Ryssland om kontrollen över Östersjöområdet och inflytandet i Finland.

Den svenska flottan förbereder sig för krig.

På slutet av 1700-talet var Sverige inte längre den stormakt som det hade varit på 1600-talet. Efter det stora nordiska kriget hade Sverige förlorat stora områden till Ryssland och den ryska makten i Östersjön hade vuxit avsevärt. Gustav III ville stärka Sveriges ställning och återupprätta landets prestige som militärmakt. Kungen hade också inrikespolitiska motiv för att starta kriget. Efter statskuppen 1772 hade han stärkt kungamakten, men mötte fortfarande motstånd från delar av adeln och riksdagen. Ett framgångsrikt krig skulle kunna samla befolkningen bakom kungen och stärka hans politiska ställning. Den svenska grundlagen gjorde det dock svårt att starta ett anfallskrig utan riksdagens medgivande. För att kringgå detta organiserades ett fejkat anfall vid gränsen till Finland, där svenska soldater förklädda till ryska kosacker anföll en svensk gränspostering. Händelsen användes som motivering för att förklara krig mot Ryssland sommaren 1788.
Krigets första fas
När kriget började planerade Gustav III ett snabbt fälttåg mot Ryssland. Den svenska armén skulle rycka in i ryska Finland och sedan hota S:t Petersburg. Samtidigt skulle den svenska flottan kontrollera Östersjön och stödja landstridskrafterna längs kusten, men planerna stötte snabbt på problem. Den svenska armén var dåligt förberedd och många officerare var skeptiska till kriget. Detta ledde till den s.k. Anjalakonspirationen 1788, där en grupp svenska och finska officerare protesterade mot kriget och försökte förhandla om fred med Ryssland. Även om upproret slogs ned försvagade det den svenska krigsinsatsen i början av konflikten.
Sjöslaget vid Hogland (1788)
Ett av krigets första stora slag utspelade sig till havs vid Hogland i juli 1788. Här möttes den svenska linjeflottan och den ryska baltiska flottan i ett stort sjöslag. Båda sidor hade många krigsfartyg, bland annat stora linjeskepp med kraftfullt artilleri. Striden var hård och pågick i flera timmar. Båda flottorna strävade efter att bryta motståndarens linje och få ett taktiskt övertag. I slutändan slutade slaget utan en tydlig segrare, men båda sidor led betydande förluster. För Sveriges del var slaget dock viktigt eftersom det hindrade ryssarna från att få full kontroll över Östersjön i början av kriget.
Striderna i Finland
På land utspelade sig kriget främst i Finland. Den svenska armén försökte avancera mot de ryska ställningarna längs gränsen, men framryckningen var begränsad. Terrängen var svårframkomlig och det fanns stora försörjningsproblem. Flera mindre strider och skärmytslingar ägde rum i de finska skogarna och längs kusten, men ingen av sidorna lyckades vinna en avgörande seger. Kriget utvecklades därför gradvis till ett ställningskrig på land, där båda sidor strävade efter att säkra strategiska positioner.
Sjökriget i Östersjön
Den viktigaste delen av kriget blev så småningom striderna till sjöss. Sverige hade två huvudtyper av flottor: linjeflottan, som bestod av stora örlogsfartyg avsedda för strid på öppet hav, och skärgårdsflottan, som bestod av mindre fartyg anpassade för strid i skärgårdens grunda vatten. Den ryska flottan var numerärt stark, men den svenska skärgårdsflottan hade fördelen av att vara väl anpassad till att strida i de komplicerade vattnen längs den finska kusten.
Slaget vid Reval (1790)
År 1790 försökte den svenska flottan anfalla en rysk flottstyrka som låg för ankar vid Reval (dagens Tallinn i Estland). Svenskarna hoppades kunna överraska ryssarna och vinna en snabb seger. Anfallet misslyckades dock. De ryska fartygen låg väl placerade i hamnen och hade starka försvarspositioner. Den svenska flottan utsattes för kraftig beskjutning från ryska kanoner och flera svenska fartyg skadades. Till slut tvingades svenskarna retirera efter betydande förluster.
Slaget vid Viborgska viken (1790)
Kort efter nederlaget vid Reval befann sig den svenska flottan i en mycket farlig situation i Viborgska viken. Den ryska flottan lyckades blockera utloppet ur bukten och den svenska flottan var i praktiken instängd. Situationen var kritisk, eftersom en total förstörelse av den svenska flottan kunde ha avgjort kriget till Rysslands fördel. Efter flera dagars förberedelser beslöt sig svenskarna för att försöka bryta igenom. I juli 1790 bröt den svenska flottan igenom den ryska blockaden i ett dramatiskt sjöslag. Striderna var intensiva och flera fartyg gick förlorade på båda sidor. Trots att genombrottet var kostsamt lyckades majoriteten av den svenska flottan fly. Detta räddade den svenska flottan från en möjlig katastrof.
Slaget vid Svensksund (1790)
Krigets mest avgörande slag utspelade sig kort därefter vid Svensksund i juli 1790. Här möttes den svenska och den ryska skärgårdsflottan i ett av de största sjöslagen i Östersjöns historia. Slaget varade i flera timmar och involverade hundratals fartyg. Den svenska flottan var välorganiserad och utnyttjade terrängen i skärgården till sin fördel. De ryska styrkorna försökte bryta igenom de svenska linjerna, men mötte hårt motstånd. Under striden förstördes eller tillfångatogs många ryska fartyg. Den ryska flottan led mycket stora förluster, både i fartyg och besättning. Den svenska segern vid Svensksund räknas som en av de största sjösegrarna i svensk historia.
Bild 6: Slaget vid Svensksund.
Freden i Värälä
Efter nederlaget vid Svensksund var Ryssland villigt att avsluta kriget. Båda länderna var också trötta efter åratal av strider. I augusti 1790 undertecknades freden i Värälä. Fredsavtalet innebar att inga territorier överfördes mellan länderna och att gränserna förblev desamma som före kriget. Även om Sverige inte fick några nya territorier sågs kriget ändå som en politisk seger för Gustav III eftersom landet hade lyckats stå upp mot Ryssland och nå en fred utan territoriella förluster.
Betydelsen av kriget
Gustav III:s ryska krig fick stor betydelse för svensk politik och militärhistoria. Kriget stärkte kungens prestige och bidrog till att stabilisera hans makt efter flera år av politisk konflikt. Samtidigt var kriget kostsamt och krävde stora ekonomiska resurser. Militärt visade kriget att Sverige fortfarande hade en stark flotta, inte minst i skärgårdskriget. Segern vid Svensksund förblev en symbol för den svenska sjöstyrkan. Samtidigt var kriget ett av de sista stora militära fälttågen som Sverige utkämpade som en aktiv makt i Östersjöområdet. Efter Gustav III:s regeringstid skulle Sveriges roll i den europeiska stormaktspolitiken gradvis minska.

Gustav III klädd i generalens uniform.
Ryska soldater.

Svenska soldater från Upplands regemente.
Slaget vid Uttismalm i södra Finland den 28 juni 1789. Gustav III till häst.

Slaget vid Svensksund.

1788 Kriget om tranbär

Med lite bröd är vi tiente,
När en dram där vi får,
Och då kan vi förvänta oss
Att vi ska stå som lejon.
Norska män har kommit hit
För att slå svenskens läder.
- Tolfte versen i "Marschen in i Sverige och anfallet vid Quistrumbron"

IÅr 1772 genomförde den unge Gustav III av Sverige en statskupp som i praktiken gjorde honom till en nästan absolut härskare. Gustav var en begåvad och ambitiös man med många intressen, men han var också djupt intresserad av Sveriges stormaktstid. Minnet av Karl XII - krigarkungen som stupade på Fredrikstens fästning 1718 när han försökte erövra Norge från Danmark-Norge - var särskilt viktigt för honom. Detta var välkänt i Köpenhamn. De danska myndigheterna kände sig militärt svagare än Sverige och fruktade att Gustav skulle försöka sig på något liknande igen. För att minska risken för ett svenskt angrepp ingick Danmark-Norge därför 1773 en försvarsallians med Ryssland. Alliansen innebar att om någon av parterna blev angripen skulle den andra komma till undsättning.
Valet av Ryssland som allierad var strategiskt logiskt. Ryssland var den enda makt i regionen som på allvar kunde hota Sveriges position. Ryssland kunde både utmana den svenska kontrollen över Finland och påverka maktbalansen i Östersjöområdet. Men Ryssland hade också andra konflikter att ta itu med. Landet var redan 1788 inblandat i ett krig med Osmanska riket, vilket Gustav III ansåg vara en situation som han kunde utnyttja. Sverige hade också relationer med andra stormakter, inte minst Frankrike. Men de franska myndigheterna var inte särskilt entusiastiska över Gustavs planer på att utvidga Sveriges makt österut. Därmed stod kungen i praktiken utan starka allierade. Trots detta valde han att agera. Planen var att anfalla Ryssland längs gränsen mellan Finland och Ryssland och på så sätt tvinga fram politiska och territoriella eftergifter. För att rättfärdiga kriget använde Gustav sig av ett listigt - och ganska sensationellt - knep. De svenska soldaterna utrustades med kosackuniformer som lånats från operans kostymförråd i Stockholm. Förklädda till ryska soldater kunde de ge intryck av att det var Ryssland som hade startat kriget och anfallit Sverige. Samtidigt lät Gustav prägla falska mynt, kopior av ryska Femkopek-mynt. Dessa skulle användas av de svenska soldaterna i småhandel för att göra historien om de ryska inkräktarna mer trovärdig.
Det svenska krigsmålet var ambitiöst: S:t Petersburg. Gustav III ställde en rad hårda krav på tsarinnan Katarina II, men dessa gick obesvarade förbi. Själva fälttåget gick också dåligt för svenskarna. Ett stort sjöslag slutade utan klar seger och situationen förvärrades ytterligare när general Carl Gustaf Armfeldt och mer än hundra officerare gjorde uppror mot kungen. De erbjöd till och med tsarinnan att inleda fredsförhandlingar - utan kungens samtycke.
För Gustav var detta ett förkrossande slag. Han kände att både hans heder och hans auktoritet var hotade. I förtvivlan skrev han: "Min heder är förlorad, jag kan inte längre återvända till min huvudstad."
I slutet av augusti 1788 var Gustav därför på väg tillbaka till Sverige för att ta itu med de officerare som hade gjort uppror. När han befann sig på Åland fick han dock ett viktigt meddelande. Den danske utrikesministern Andreas Peter Bernstorff informerade honom om att Danmark-Norge hade beslutat att fullgöra sina förpliktelser enligt 1773 års allians.
Det kan tyckas märkligt att detta besked kom så sent. Men i slutet av 1700-talet gick inga nyheter fortare än vad en häst kunde rida eller ett fartyg segla. Kommunikation tog tid. Dessutom fanns det en annan komplicerande faktor i Köpenhamn. Den danske kungen, Christian VII, var psykiskt sjuk och oförmögen att styra landet. Den verkliga makten låg därför hos kungens råd och hans son, kronprins Frederik.
Vid den här tiden befann sig kronprinsen inte i Danmark utan i Norge, närmare bestämt i Hokksund.
Året innan, hösten 1787, hade Gustav III gjort ett oväntat besök vid det danska hovet i Köpenhamn. Besöket väckte stor uppståndelse, men var inte utan förklaring. Gustav var gift med Kristian VII:s syster Sofia Magdalena. Han kom dock inte i första hand för att besöka sin svåger. Kristian VII ska ha blivit så skrämd av besöket att han sprang och gömde sig. Gustavs egentliga avsikt var att försöka övertala Danmark att lämna försvarsalliansen med Ryssland. Om Danmark-Norge förblev neutralt skulle Sverige ha betydligt friare händer i ett krig mot Ryssland, men försöket ledde inte till någon förändring av den danska politiken. Tvärtom stärkte besöket misstankarna i Köpenhamn om att Gustav planerade ett krig. Den danska ledningen började därför förbereda motåtgärder. En av planerna var att stärka relationen mellan Danmark och Norge och samtidigt demonstrera militär styrka. Sommaren 1788 skulle Norge få ett ovanligt och högtidligt besök. Att skicka kung Kristian VII var omöjligt, men kronprins Frederik kunde representera kungafamiljen.
Sommarresan 1788
Syftet med resan var att stärka banden mellan Norge och Danmark och samtidigt understryka hela statens enhet. Planen var att samla den norska armén till stora militärparader. Den ena paraden skulle hållas i Fredrikstad och den andra i Trondheim. På resan skulle kronprinsen åtföljas av överbefälhavaren för den norska armén, landgreve Carl av Hessen. Han hade innehaft denna position sedan 1772. Till vardags bodde han i Gottorp i Schleswig-Holstein - ungefär så långt från Norge som man kunde komma inom dubbelmonarkins gränser. Även om landgreve Carl av Hessen formellt sett var överbefälhavare för armén i Norge, var det i praktiken inte alltid han som ledde de militära operationerna. Avståndet till Norge var stort och mycket av det dagliga ansvaret låg därför på andra officerare i landet. Hans auktoritet var dock oomtvistad och hans närvaro under kronprinsens resa var avsedd att understryka allvaret i situationen.
Den var också nödvändig. Spänningarna mellan Danmark-Norge och Sverige hade ökat märkbart under 1780-talet. Gustav III:s planer och ambitioner var välkända och många fruktade att ett nytt krig skulle bryta ut. Myndigheterna ville därför demonstrera både militär styrka och politisk enighet.
Kronprins Frederiks resa var därför mer än en högtidlig rundtur. Den var också en politisk demonstration. Genom att besöka Norge och inspektera armén ville kronprinsen visa att den dansk-norska staten var enad och att Norge inte var ett bortglömt eller obetydligt hörn av riket. Samtidigt var besöket ett tillfälle att visa upp den norska armén. Soldaterna samlades till stora parader och militärövningar. Sådana parader var inte bara symboliskt viktiga - de var också ett sätt att testa mobiliseringen och organisationen av styrkorna.
Medan kronprinsen och hans följe reste i Norge sommaren 1788 utvecklades situationen i öster snabbt. Gustav III hade redan satt sina krigsplaner i verket. Det rysk-svenska kriget var ett faktum och den dansk-norska alliansen med Ryssland sattes på prov.
Detta skapade en svår situation i Köpenhamn. Å ena sidan ville man undvika ett nytt krig med Sverige. Å andra sidan hade man förbundit sig genom fördraget med Ryssland. Om Danmark-Norge inte uppfyllde sina löften skulle det kunna försvaga landets trovärdighet i den europeiska politiken.
Därför förklarade Danmark-Norge krig mot Sverige i september 1788. Därmed inleddes det dansk-svenska kriget - en konflikt som i efterhand ofta har kallats för det mer folkliga namnet Teaterkrigen i Sverige och Tyttebærkrigen i Norge.
Namnet kan låta humoristiskt, men det fanns en ganska enkel förklaring bakom det. Under fälttåget i Bohuslän hade de norska soldaterna ibland svårt att få tag på förnödenheter. Maten var knapp och soldaterna fick ofta komplettera sina ransoner med vad naturen kunde ge. Lingon var lätta att hitta i skogen och blev därför ett viktigt tillskott i kosten.
Motståndarna använde senare detta som ett något sarkastiskt smeknamn för fälttåget. Därmed fick kriget ett namn som kanske ger intryck av något mindre allvarligt än vad det faktiskt var.
Det militära ledarskapet på den norska sidan gick till prins Carl av Hessen. Han fick ansvaret för att leda den norsk-danska armén in på svenskt territorium. Planen var att att anfalla Bohuslän, området norr om Göteborg, och på så sätt pressa Sverige att dra tillbaka sina styrkor från kriget mot Ryssland.
För de norska soldaterna innebar detta att de snart skulle korsa gränsen och marschera in i Sverige. Många av dem hade aldrig varit utanför sitt hemland tidigare. Nu stod de plötsligt inför ett fälttåg i ett främmande land.
Soldaterna kom från hela Norge - från byar, städer och gårdar. Många var bönder eller småbrukare som bara hade tjänstgjort i det militära under korta perioder. Förväntningarna var dock tydliga: de skulle strida för kungen och för staten. Förberedelserna inför fälttåget gick därför snabbt. Trupper samlades, förnödenheter organiserades och marschvägar planerades. Stämningen bland soldaterna var förmodligen blandad. En del var nog upprymda och stolta över sin uppgift, medan andra förmodligen var oroliga för vad som väntade dem.
Samtidigt stod det klart att svenskarna inte skulle stå handfallna. Även om Gustav III:s huvudfokus låg på kriget mot Ryssland var Sverige också tvunget att försvara sin gräns mot Norge. Det var upplagt för en militär konfrontation i Bohuslän. När kriget väl var förklarat var förberedelserna för fälttåget snabba. Den norska armén samlades längs gränsen mot Sverige och planen var att rycka in i Bohuslän. Detta område hade tidigare varit norskt, men avträddes till Sverige vid freden i Roskilde 1658. För många norrmän var det därför ett område med historiska band. Den norska styrkan bestod av flera tusen soldater. Många av dem var inkallade bönder som hade begränsad militär erfarenhet. Trots detta var armén relativt välorganiserad med den tidens mått mätt. Officerarna hade under många år arbetat med att förbättra disciplinen och utbildningen i de norska regementena.
Hösten 1788 inleddes marschen in i Sverige. Soldaterna korsade gränsen och avancerade genom Bohuslän utan att möta något större motstånd till en början. Svenskarna hade inga starka styrkor i området, så framryckningen gick relativt snabbt. Ändå var situationen långt ifrån enkel. Terrängen var krävande, vägarna dåliga och förnödenheterna begränsade. Armén var beroende av långa försörjningslinjer tillbaka till Norge, vilket gjorde operationerna sårbara. I takt med att soldaterna rörde sig längre in i Sverige blev det allt svårare att få tag på mat och utrustning. Det var under dessa förhållanden som historien om lingonen uppstod. De bohuslänska skogarna var fulla av bär och soldaterna plockade dem i stora mängder för att komplettera sina knappa ransoner. För många av dem blev lingonen en viktig del av kosten i fält. Svenskarna hade dock inte för avsikt att låta norrmännen operera fritt i området. Så småningom började svenska styrkor samlas för att möta inkräktarna. En av de viktigaste konfrontationerna ägde rum vid Kvistrumbron, en strategiskt viktig övergång över Örekilsälven. Bron låg på en smal punkt i terrängen och var därför av stor militär betydelse. Den som kontrollerade bron kontrollerade också rörelserna i området. Svenskarna tog ställning på ena sidan av älven och förberedde sig på att stoppa den norska framryckningen.
De norska styrkorna närmade sig området i slutet av september 1788. Läget var spänt. Båda sidor visste att en sammanstötning kunde bli avgörande för kampanjens utveckling. När striderna väl började utvecklades de snabbt. De norska soldaterna anföll för att säkra bron. Striderna var hårda, men norrmännen lyckades till slut pressa tillbaka de svenska styrkorna. Till slut var svenskarna tvungna att retirera. Segern vid Kvistrumbron var en viktig militär framgång för den norska armén. Den visade att styrkorna var kapabla att genomföra offensiva operationer och slå tillbaka det svenska motståndet. Segern innebar dock inte att kriget var över. Situationen i Europa spelade också en viktig roll. Stormakterna följde noga utvecklingen och flera av dem ville inte att konflikten mellan Danmark-Norge och Sverige skulle utvecklas till ett storkrig i Norden.
Därför började diplomatin snart göra sig påmind. Trycket från andra europeiska makter ökade och man försökte förmå parterna att avsluta konflikten innan den utvecklades ytterligare. För soldaterna i fält innebar detta att kriget kunde bli betydligt kortare än vad många hade förväntat sig. Trots framgångarna i Bohuslän och segern vid Kvistrum bro blev fälttåget inte långvarigt. Utvecklingen utanför slagfältet kom snabbt att få en avgörande betydelse för krigets förlopp.
I Europa följde flera stormakter situationen i Norden med stort intresse. Varken Storbritannien eller Preussen ville ha ett storkrig i regionen. En konflikt mellan Danmark-Norge och Sverige skulle lätt kunna rubba maktbalansen i regionen och dra in fler länder i stridigheter. Båda dessa stater började därför utöva betydande diplomatiska påtryckningar på Danmark-Norge. Budskapet var tydligt: kriget skulle avslutas så snabbt som möjligt. Dessa påtryckningar gjorde intryck i Köpenhamn. Den danska regeringen insåg att ett utdraget krig mot Sverige kunde få oförutsägbara konsekvenser. Även om fälttåget i Bohuslän hittills hade gått bra fanns det ingen garanti för att situationen skulle utvecklas lika gynnsamt om kriget fortsatte. Därför vidtogs åtgärder för att få ett slut på konflikten. Resultatet blev ett vapenstilleståndsavtal mellan Danmark-Norge och Sverige.
För de norska soldaterna kom detta abrupt. Många av dem befann sig fortfarande på svenskt territorium när ordern om tillbakadragande kom. Fälttåget, som hade inletts med stora förväntningar, avslutades plötsligt innan det hade utvecklats till ett storkrig. Den norska armén drog sig därför tillbaka över gränsen och återvände till Norge. Därmed var kriget i praktiken över. Kriget hade bara varat i några veckor. Även om det hade förekommit strider och militära operationer blev det aldrig en fullskalig konflikt. Jämfört med många andra krig i den nordiska historien framstår det därför som relativt kort och begränsat.
Ändå hade det en viss betydelse. Bland annat visade det hur komplicerad den politiska situationen i Europa kunde vara. Även lokala konflikter i Norden påverkades av stormakternas intressen och diplomati. För Gustav III innebar den dansk-norska interventionen också att han var tvungen att föra krig på två fronter - mot Ryssland i öster och Danmark-Norge i väster. Detta försvårade situationen för Sverige. Samtidigt bidrog händelserna till att visa att den norsk-danska armén fortfarande var en kraft att räkna med. Fälttåget i Bohuslän visade att Norge kunde mobilisera betydande styrkor och genomföra militära operationer utanför landets gränser. I efterhand har kriget främst blivit ihågkommet under sitt inofficiella namn - Tranbärskriget. Namnet ger ett närmast humoristiskt intryck av konflikten, men bakom namnet låg en verklig militär operation med tusentals soldater inblandade. För många av de norska soldaterna var det en dramatisk händelse i livet att marschera in i Sverige, uppleva striderna och sedan återvända hem. Även om kriget var kort blev det en del av historien om den norsk-svenska gränsen och ett exempel på hur nordiska konflikter på 1700-talet kunde uppstå - och lika snabbt avslutas genom diplomatiska påtryckningar.

1778-1837

Gustav IV Adolf

Kungen som förlorade sitt kungarike

Gustav IV Adolf föddes den 1 november 1778 i Stockholm som son till kung Gustav III och drottning Sofia Magdalena av Danmark. Han tillhörde huset Holstein-Gottorp och växte upp i en kunglig miljö som präglades av upplysningstidens idéer, men också av starka politiska konflikter. Hans far hade stärkt kungamakten i Sverige genom statskuppen 1772, och den unge prinsen uppfostrades med en stark känsla för kunglig plikt och auktoritet.

Da Är Gustav IV Adolf tretton år gammal blir hans far skjuten under maskeradbalen på Operan i Stockholm i mars 1792 och dör kort därefter. Den unge prinsen ärvde därmed den svenska tronen. Eftersom han fortfarande var minderårig styrdes landet av en förmyndarregering under ledning av hans farbror, hertig Karl av Södermanland. Under denna period fortsatte Gustav sin utbildning och förbereddes för att ta över styret av riket. Han utvecklades till en religiös och plikttrogen person, men också till en härskare med starka och ibland envisa politiska övertygelser. År 1796 blev Gustav IV Adolf myndigförklarad och tog själv över styret av Sverige. Året därpå, 1797, gifte han sig med prinsessan Fredrika av Baden. Äktenskapet stärkte Sveriges relationer med de tyska furstehusen och paret fick flera barn, bland annat kronprins Gustav, som senare fick titeln prins av Vasa. Gustav IV Adolf regerade under en period då Europa präglades av stora politiska omvälvningar efter den franska revolutionen. Han var en stark motståndare till de revolutionära idéerna och till Napoleon Bonaparte, som han såg som ett hot mot Europas monarkier. Därför anslöt sig Sverige till de europeiska koalitioner som försökte bekämpa Frankrike. Denna politik ledde till att Sverige blev inblandat i konflikter i norra Europa och så småningom erövrades Svenska Pommern, Sveriges sista besittning i norra Tyskland, av franska styrkor.
Den mest avgörande händelsen under Gustav IV Adolfs regeringstid var kriget mot Ryssland 1808-1809, ofta kallat finska kriget. Vid den här tiden hade Ryssland ingått en allians med Napoleon efter freden i Tilsit. Ryssland krävde att Sverige skulle ansluta sig till Napoleons kontinentalsystem, vilket skulle blockera handeln med Storbritannien. Gustav IV Adolf vägrade, och i februari 1808 invaderade ryska styrkor Finland. Kriget utvecklades snabbt till en katastrof för Sverige. Den svenska armén var dåligt förberedd och de ryska styrkorna avancerade snabbt genom Finland. På hösten 1808 hade Ryssland erövrat stora delar av området. Finland hade varit en del av Sverige i hundratals år och förlusten av landet var därför ett mycket hårt slag mot den svenska staten. Det militära nederlaget ledde till en allvarlig politisk kris i Sverige. Många officerare och ämbetsmän ansåg att kungens politik hade lett landet in i en katastrof. Missnöjet kulminerade i en statskupp våren 1809. Den 7 mars samma år inledde en grupp officerare ett uppror mot kungen och kort därefter tog andra officerare kontroll över Stockholm. Gustav IV Adolf arresterades i slottet och fördes senare till Gripsholms slott med sin familj.
Den 29 mars 1809 tvingades kungen att abdikera. Riksdagen beslutade också att både han och hans ättlingar skulle förlora rätten till den svenska tronen. Hans farbror utropades då till kung under namnet Karl XIII. Samtidigt antogs en ny grundlag som kraftigt begränsade kungamakten och införde ett mer konstitutionellt styrelseskick i Sverige.
Efter att ha avsatts måste Gustav IV Adolf lämna Sverige och leva resten av sitt liv i exil. Han reste runt i Europa och levde tidvis under enkla förhållanden. Under många år använde han namnet överste Gustafsson för att dölja sin kungliga bakgrund. Han bodde i olika städer i Tyskland, Österrike och Schweiz innan han slutligen bosatte sig i St Gallen i Schweiz. Där dog Gustav IV Adolf den 7 februari 1837. Många år senare, 1884, flyttades hans kvarlevor tillbaka till Sverige och begravdes i Riddarholmskyrkan i Stockholm, där många av landets kungar ligger begravda.
Gustav IV Adolf anses vara en av de mest kontroversiella kungarna i svensk historia. Han regerade under en tid av stora politiska omvälvningar i Europa och tog tydligt ställning mot revolutionära idéer och Napoleon. Samtidigt ledde hans utrikespolitik till militära nederlag och förlusten av Finland, som under århundraden varit en viktig del av Sverige. Gustav IV Adolfs avsättning 1809 markerade därför en viktig vändpunkt i svensk historia och inledde en ny period med en mer konstitutionell monarki.

Finska kriget
1808-1809

Finska kriget var ett krig mellan Sverige och Ryssland som utkämpades från februari 1808 till september 1809. Kriget fick stora konsekvenser för både Sverige och Finland. Efter att i århundraden ha varit en del av det svenska riket erövrades Finland av Ryssland och förvandlades till ett ryskt storfurstendöme. För Sveriges del innebar nederlaget att landet förlorade ungefär en tredjedel av sitt territorium och en betydande del av sin befolkning. Kriget ledde också till en politisk kris i Sverige som resulterade i en statskupp 1809 och avsättandet av Gustav IV Adolf.

Banledningen till kriget måste förstås mot bakgrund av Napoleonkrigen, som präglade hela Europa i början av 1800-talet. Napoleon Bonaparte försökte försvaga Storbritannien genom att införa den så kallade kontinentalblockaden, som syftade till att stoppa all handel mellan Storbritannien och de europeiska staterna. För att uppnå detta var alla länder i Europa tvungna att delta i handelsblockaden. Sverige var nära allierat med Storbritannien och vägrade att ansluta sig till Napoleons politik. Ryssland hade dock ingått en allians med Napoleon efter freden i Tilsit 1807. Som en del av avtalet lovade Ryssland att tvinga Sverige att ansluta sig till blockaden. När Sverige fortfarande vägrade bestämde sig Ryssland för att anfalla. Den svenske kungen Gustav IV Adolf var en stark motståndare till Napoleon och revolutionära idéer. Han hoppades att Ryssland inte skulle anfalla och den svenska armén var därför dåligt förberedd när kriget bröt ut.
Den ryska invasionen av Finland
Den 21 februari 1808 gick ryska trupper över gränsen till Finland utan någon formell krigsförklaring. Cirka 24 000 ryska soldater gick in i Finland under befäl av general Friedrich Wilhelm von Buxhöwden. Den svensk-finska armén var splittrad och dåligt förberedd och många av trupperna var tvungna att retirera norrut för att inte bli omringade. Den ryska framryckningen var snabb. Flera viktiga städer, bland annat Åbo och Helsingfors, intogs på kort tid. Samtidigt ryckte de ryska styrkorna också fram längs kusten och försökte kontrollera de viktigaste hamnarna. En av de mest avgörande händelserna i början av kriget var belägringen av Sveaborgs fästning utanför Helsingfors. Sveaborg var en av Sveriges starkaste fästningar och hade fått smeknamnet "Nordens Gibraltar". Fästningen försvarades av en stor garnison med många kanoner. Trots detta kapitulerade fästningen i maj 1808 efter en belägring. Kapitulationen var ett hårt slag för Sverige, eftersom ryssarna fick kontroll över stora militära resurser och kunde säkra södra Finland.
Svenskt motstånd och framsteg 1808
Trots de stora motgångarna lyckades den svensk-finska armén så småningom organisera ett mer effektivt motstånd. De svenska styrkorna drog sig tillbaka norrut och försökte samla armén till motanfall. Den första viktiga vändpunkten kom i slaget vid Siikajoki i april 1808. Här lyckades svenska styrkor under ledning av general Carl Johan Adlercreutz besegra en rysk avdelning. Segern var viktig eftersom den stoppade den ryska framryckningen och stärkte den svenska moralen.
Slaget vid Virta Bridge ägde rum den 27 oktober. De svenska styrkorna leddes av general Johan August Sandels och trots att de var i numerärt underläge hade de fördelen av att försvara en smal bro över en flod. Detta gjorde det svårt för de ryska styrkorna att anfalla effektivt.
Kaderna började när ryssarna försökte ta sig över bron för att övermanna de svenska soldaterna. Anfallet möttes av starkt motstånd och utvecklades till en hård och kaotisk närstrid. Till slut gick svenskarna till motattack och lyckades pressa tillbaka fienden, vilket ledde till en klar svensk seger. Slaget anses vara den sista svenska segern på finsk mark under kriget.
En annan känd historia från slaget handlar om soldaten Sven Dufva, som förevigades i Johan Ludvig Runebergs dikter. Enligt berättelsen var Sven Dufva inte särskilt klok, men mycket modig och lojal. Han fick i uppdrag att ensam vakta bron när läget var kritiskt. Trots att många ryska soldater anföll stod han på sig och kämpade tappert. Till slut föll han i striden, men hans insats bidrog till att stoppa fienden och säkra den svenska segern.
Bilde 5: Slaget vid Virta bro och Sven Dufvas sista strid.
Ett annat viktigt slag ägde rum vid Revolax strax därefter. Även här lyckades de svenska styrkorna pressa tillbaka ryssarna. Dessa segrar gav hopp om att Finland fortfarande skulle kunna försvaras. Senare under sommaren vann svenskarna flera lokala segrar. Slaget vid Lappo i juli 1808 var ett av de mest betydelsefulla. I detta slag lyckades de svenska styrkorna driva tillbaka de ryska trupperna efter hårda strider. Segern visade att den svensk-finska armén fortfarande var kapabel att vinna stora slag. I augusti samma år ägde slaget vid Alavus rum. Här möttes svenska styrkor under Adlercreutz och ryska trupper i en intensiv strid. Efter hårda strider trycktes ryssarna tillbaka. Slaget räknas som en av de viktigaste svenska segrarna under kriget.
Vändpunkten: Ruona-Salmi
Krikets öde vände i september 1808 under striderna vid Ruona och Salmi. Här möttes större styrkor från båda sidor i två på varandra följande slag. De svenska styrkorna hade goda försvarsställningar, men ryssarna var fler och hade bättre förråd. Striderna var hårda och pågick i flera dagar. Till slut tvingades svenskarna till reträtt. Slaget vid Ruona-Salmi anses vara en viktig vändpunkt i kriget eftersom det bröt den svenska framryckningen. Efter detta började ryssarna gradvis få övertaget. Den svensk-finska armén tvingades retirera allt längre norrut genom Finland.
Slutfasen av kriget i Finland
Mot slutet av 1808 hade de ryska styrkorna kontroll över nästan hela Finland. Den svensk-finska armén retirerade mot Torneå i norr. Samtidigt blev det allt svårare att upprätthålla försörjningen till armén. I november 1808 slöts ett tillfälligt vapenstillestånd, men striderna återupptogs snart. Den ryska armén fortsatte sin framryckning och säkrade kontrollen över de sista delarna av Finland.
Kkriget flyttar till Sverige
I 1809 flyttade kriget även till svenskt territorium. Under vintern 1809 korsade ryska trupper Bottenviken över isen och ryckte in i norra Sverige. Detta var en dramatisk händelse som visade hur allvarlig situationen hade blivit för Sverige. Flera slag utkämpades i Västerbotten. Det mest kända slaget i denna fas var slaget vid Sävar i augusti 1809. Här möttes svenska och ryska styrkor i en hård strid norr om Umeå. Striderna var intensiva och ledde till stora förluster på båda sidor. Ryssarna vann till slut slaget och svenskarna tvingades retirera. Slaget vid Sävar anses vara det sista stora slaget som utkämpades på svensk mark.
Statskuppen i Sverige
Medan kriget fortfarande pågick utvecklades en allvarlig politisk kris i Sverige. Många officerare och politiker ansåg att kung Gustav IV Adolf hade lett landet in i en katastrof. Förlusten av Finland sågs som ett resultat av dåligt politiskt ledarskap. I mars 1809 genomförde en grupp officerare en statskupp. Kungen arresterades i Stockholm och tvingades senare att abdikera. Hans farbror utropades till ny kung under namnet Karl XIII. Samtidigt antog riksdagen en ny grundlag som begränsade kungamakten och införde en mer konstitutionell statsform i Sverige.
Freden i Fredrikshamn
Kkriget avslutades den 17 september 1809 med freden i Fredrikshamn. I fredsfördraget tvingades Sverige avträda hela Finland till Ryssland. Även Åland och områdena öster om Torne och Muonio älvar blev en del av det ryska riket. Finland organiserades därefter som ett självständigt storfurstendöme under den ryske tsaren. Trots att Finland nu tillhörde Ryssland behöll landet många av sina egna lagar och institutioner. Detta gav Finland en viss grad av självständighet.
Konsekvenser och betydelse
Finska kriget fick enorma konsekvenser för Norden. För Sverige innebar förlusten av Finland slutet på ett sekellångt imperium som sträckte sig över båda sidor av Bottniska viken. Landet förlorade en stor del av sitt territorium och sin befolkning. Kriget ledde också till stora politiska förändringar i Sverige. Den nya grundlagen från 1809 innebar en mer balanserad maktfördelning mellan kung och riksdag. Därmed inleddes en ny politisk epok i Sveriges historia. För Finland innebar kriget början på en ny historisk utveckling. Som ett storfurstendöme under Ryssland fick landet gradvis starkare nationella institutioner och en egen förvaltning. Detta bidrog till utvecklingen av en finsk nationell identitet och lade grunden för Finlands senare självständighet 1917.
Finska kriget är därför fortfarande en av de mest avgörandehändelser i Nordens historia eftersom det förändrade maktbalansen i regionen och fick långvariga politiska konsekvenser för både Sverige och Finland.

Karl XIII av Sverige, i Norge känd som Karl II, föddes den 7 oktober 1748 i Stockholm. Han var näst äldste son till kung Adolf Fredrik av Sverige och drottning Lovisa Ulrika av Preussen, och därmed yngre bror till kung Gustav III. Han tillhörde furstehuset Holstein-Gottorp, en släkt med tyska rötter som hade kommit till makten i Sverige på 1700-talet. Eftersom hans äldre bror var tronarvinge var det inte väntat att Karl en dag skulle bli kung. Han fick dock en uppfostran som anstod en prins av den svenska kungafamiljen.

1748-1818

Karl XIII

Soedan Karl var ung fick han en utbildning som kombinerade militär träning med hovlivets kulturella intressen. Han blev tidigt knuten till flottan och fick flera hedersuppdrag inom flottan. Samtidigt var han känd för att vara sällskaplig och intresserad av konst, teater och det sociala livet vid hovet. Vid den här tiden var amatörteater mycket populärt bland adeln och Karl deltog ofta i sådana föreställningar tillsammans med andra medlemmar av kungafamiljen.
I 1772 genomförde hans bror Gustav III en statskupp som stärkte kungamakten i Sverige. Efter detta fick Karl titeln hertig av Södermanland och blev en av kungens viktigaste anhängare. Han fick flera militära uppdrag och deltog i kriget mot Ryssland 1788-1790. Under detta krig förde han befäl över delar av den svenska flottan och sjöslaget vid Hogland 1788 ses som ett av de viktigaste ögonblicken i hans militära karriär.
I 1774 gifte sig Karl med sin kusin Hedvig Elisabeth Charlotta av Holstein-Gottorp. Äktenskapet var politiskt fördelaktigt och stärkte banden mellan olika europeiska kungahus. Paret fick dock inga överlevande barn, vilket senare skulle orsaka problem för tronföljden i Sverige.
I 1792 mördas Gustav III under maskeradbalen på Operan i Stockholm. Sonen Gustav IV Adolf var bara tretton år gammal och Karl utsågs därför till regent. Under denna period styrde han landet för den unge kungens räkning tillsammans med ett råd av adliga rådgivare. Regentskapet präglades av försiktighet och ett försök att balansera olika politiska intressen i landet. Karl var inte känd för att vara en stark politisk ledare, utan fungerade snarare som en samlande figur under en svår period.
Det politiska läget i Sverige förändrades dramatiskt under det finska kriget mot Ryssland 1808-1809. Kriget slutade med stora nederlag för Sverige och missnöjet med kung Gustav IV Adolf växte. Våren 1809 avsattes kungen i en statskupp. Karl utsågs först till regent, men senare samma år valdes han till kung av riksdagen. Han tog sig namnet Karl XIII och blev kung vid sextio års ålder.
Karl XIII var vid det här laget redan vid dålig hälsa och hade begränsad förmåga att aktivt delta i landets styrelse. Samtidigt antogs 1809 en ny regeringsform som minskade kungens politiska makt och införde ett mer konstitutionellt styrelseskick i Sverige. Detta innebar att kungens roll blev mer symbolisk medan riksdag och regering fick ett större inflytande.
Ett av de största problemen under Karl XIII:s regeringstid var att han inte hade någon arvinge. För att säkra tronföljden adopterade han därför den danske prinsen Christian August, som tog sig namnet Karl August och blev kronprins av Sverige. Lösningen var tänkt att skapa stabilitet i landet, men kronprinsen dog hastigt 1810 efter att ha drabbats av ett slaganfall.
Efter detta valdes den franske marskalken Jean-Baptiste Bernadotte till ny kronprins. Han tog sig namnet Karl Johan och adopterades av Karl XIII. Bernadotte fick snabbt ett stort politiskt inflytande och blev i praktiken landets ledare under kungens sista år.
Under Napoleonkrigen tvingades Danmark-Norge att avträda Norge till Sverige genom Kielfreden 1814. Norrmännen försökte först bilda ett självständigt rike, men efter ett kort krig med Sverige nåddes en överenskommelse som innebar att Norge gick i union med Sverige. Den 4 november 1814 valdes Karl XIII till kung av Norge, där han fick namnet Karl II. Han blev därmed den förste kungen i unionen mellan Sverige och Norge.
I praktiken var det dock kronprins Karl Johan som styrde både Sverige och Norge, eftersom Karl XIII vid den här tiden var både gammal och sjuk. Kungens roll var därför till stor del symbolisk under de första åren av unionen.
Karl XIII avled den 5 februari 1818 i Stockholm, 69 år gammal. Han begravdes i Riddarholmskyrkan, begravningskyrkan för många svenska kungar. Efter hans död övertog kronprins Karl Johan tronen och blev kung som Karl XIV Johan i Sverige och Karl III Johan i Norge.
Karl XIII betraktas ofta som en relativt svag monark, inte minst för att hans hälsa och personlighet gjorde att andra hade stort politiskt inflytande. Ändå regerade han under en avgörande brytningstid i den nordiska historien. Under hans regeringstid antog Sverige 1809 års nya grundlag, och det var också under hans regeringstid som unionen mellan Sverige och Norge upprättades 1814. Hans tid på tronen markerade därför början på en ny politisk era i Skandinavien.

Kriget mellan Norge och Sverige
1808

I april i år är det 200 år sedan vi var i krig med vårt grannland Sverige. Det är känt som 7-årskriget den 17 maj 1807-1814. Det var Norges kamp för frihet och självständighet mot våra grannar som hade tvingat oss in i unioner som vi inte ville ha.

Det är mycket text och få bilder. Det var inte klart vilka bilder som kunde användas. Jag har hämtat bilder från 2 mappar, men det finns fortfarande några som är oanvända. PE kan behöva gå in och vägleda oss här, eftersom vi inte har bildtexter till bilderna i dessa mappar:

Denna artikel kommer inte att handla om politiken kring kriget, utan koncentrera sig på de norska soldaternas kamp mot svenskarna. Det finns därför händelser som inte kommer att beskrivas. Det viktigaste är att ge en överblick över de strider och skärmytslingar som ägde rum. Vissa skärmytslingar kommer att behandlas i detalj, medan andra bara nämns kortfattat och andra utelämnas helt och hållet. Begränsningar måste göras i en artikel av den här storleken.
Trots att mörka moln hade hängt över Europa i mer än ett decennium var Norge 1808 en fridfull plats i Europas norra hörn. Från 1796 och framåt, under den period som vi kallar Napoleonkrigen, hade stora slag utkämpats på många håll i Europa. Med Frankrikes kejsare Napoleon Bonaparte på ena sidan och Europas kungar och prinsar på den andra. Allianserna skiftade ständigt. De som var motståndare till Napoleon i ett slag var på hans sida i nästa. Länder och stater försökte manövrera sig till bästa möjliga position för att undvika krig, anfall och plundring. Vid sidan av Frankrike var de viktigaste länderna: England (Napoleons ärkefiende nummer ett), Österrike, Preussen, Polen, Spanien, Ryssland, Sverige och slutligen Danmark - Norge.
Napoleon hade utkämpat strider sedan 1796, då han besegrade Österrike och Sardinien i slaget vid Montenott i Italien, slaget vid Austerlitz (1805), Jena (1806) osv. Han hade till och med lett den franska armén hela vägen till Egypten och kämpat mot mameluckerna i slaget vid pyramiderna där han vann, men senare besegrades av engelsmännen i slaget vid Aboukirbukten 1798. Förutom att han lämnade efter sig en stor armé i Nordafrika förlorade han nästan hela sin flotta.
Napoleon återvände - samlade nya arméer och lade under sig i stort sett hela Europa inom loppet av några år. Efter freden i Tilsit 1807, då Ryssland slöt fred med Frankrike, var det bara England och Sverige kvar att slåss mot. Danmark-Norge befann sig i en svår sits. Om de valde den engelska sidan skulle franska trupper marschera in i Danmark. Om de valde den franska sidan skulle de engelska örlogsfartygen skapa en handelsblockad av landet. Norge hade England som en mycket viktig handelspartner. Engelsmännen utövade påtryckningar på Danmarks kung för att få honom att ingå en allians med dem. När kungen hade svårt att bestämma sig avgjorde engelsmännen saken genom att råna hela den dansk-norska flottan och bombardera Köpenhamn hösten 1807.
Det var inte första gången som engelsmännen anföll Köpenhamn.
Den första gången var 1801, då hela flottan bombarderades på bon utanför staden, och på eftermiddagen den 1 april var det mest pinnved som återstod.
Ti början av 1808 anföll Ryssland Finland. Vid den tiden var Finland en svensk provins. Ryssland var Napoleons allierade och det innebar att Danmark-Norge var tvungna att förklara krig mot Sverige. Detta skedde den 14 mars 1808.
Sverige var vid den här tiden en erfaren militärmakt. Inte en av de största i Europa, men de hade varit en ledande krigarnation i hundratals år och hade rykte om sig att ha bra soldater. Visserligen hade de besegrats av Napoleon efter slaget vid Jena, men huvuddelen av deras armé kom tillbaka till Sverige relativt oskadd 1806. Detta inte minst tack vare den blivande svenske kungen Jean Baptist Bernadotte - sedermera Karl XIV Johan. När krigstillståndet mellan Danmark-Norge och Sverige var ett faktum började båda parter att förbereda sig för krig. I Danmark stod en stor fransk armé under ledning av Jean Baptist Bernadotte redo att korsa Öresund och anfalla Sverige. Utanför Norges kust patrullerade engelska örlogsfartyg för att stoppa alla varor och förnödenheter till och från landet. Detta, tillsammans med misslyckade jordbruk, skapade nöd och hunger hos den norska befolkningen och är känt som nödåren.
I Norge mobiliserade den norske arméchefen, prins Kristian August av Augustenborg, de norska styrkorna under hösten 1807.  Han var kommenderande general i Sydnorge och hade rätt att rekvirera styrkor från Nord- och Västnorge, vilket han också gjorde.
Som nämnts ovan var Sverige angripet i Finland och av den anledningen hade Norge inte högsta prioritet. Nu rådde dock krigstillstånd mellan de två grannländerna och ingen av dem visste vad den andra skulle göra. Norge skulle ha anfallit Sverige för att stödja ryssarnas kampanj i Finland, men situationen och nivån på de norska styrkorna var sådan att detta inte var möjligt. Svenskarna tog initiativet. Västarmén var dock inte av Sveriges bästa slag. Den svenske kungen hade därför en plan att anfalla Norge på flera olika ställen samtidigt och på så sätt förvirra den norska arméledningen. Målet var att så snabbt som möjligt avancera till Christiania, belägra staden och få till stånd en kapitulation. Anfallet skulle ske på två flyglar. En i söder mot Smålenen under ledning av generalmajor Vegesack med 5.200 man och en i norr under ledning av Armfeldt med cirka 12.000 man. En total styrka på 17.200 man.
Mot svenskarna stod mer än 15.000 norrmän. Av dessa var cirka 5.000 stationerade vid fästningarna Fredriksten, Fredrikstad, Akershus och Kongsvinger. Utöver dessa fanns ett antal soldater i Vesterlenregimentet stationerade i Kristiansand och längs kusten.
I kristian August hade följande styrkor till sitt förfogande i gränsområdena mot Sverige: 3 brigader: norr om Elverum 3.200 man under Staffeldt, söder om honom de Seue med ca 3.200 man och längst i söder Holst också med 3.200 man. Reserven bestod av ca 800 man vid Blaker under Lowzow och 600 man söder om Øyer under Ohme. Därutöver fanns en styrka på ca 2.160 man vid Røros under Bang och ca 1.200 man i Inherrad under Schmettau.
I i slutet av mars började svenskarna röra sig över gränsen i mindre och mer slumpmässiga uppdrag. Norrmännen och svenskarna möttes ofta i små skärmytslingar. För det mesta var stämningen mellan de två grannarna vänlig. Ibland tog de varandra till fånga, men eftersom de inte riktigt visste vad de skulle göra med fångarna skickade de hem dem igen. Detta skulle snart komma att förändras.
Det var april månad som skulle bli den viktigaste månaden för striderna.
Den 1 april korsade en liten styrka svenskar gränsen mot Røros. De mötte en norsk utpost vid Brekkene, avlossade några skott och drog sig sedan tillbaka. Detta gjorde norrmännen nervösa för att svenskarna skulle anfalla den vägen mot Trondheim. Överste Bang stannade därför kvar vid Røros under större delen av våren utan att en svensk visade sig där igen.
Området kring Flisa utgjorde de norska truppernas vänstra flygel i södra Norge. Här stod en tröndersk grenadjärbataljon, en tröndersk skarpskyttedivision, Søndenfields skidskyttebataljon, Lærdals lätta infanterikompani och några dragoner. Styrkans uppgift var att stoppa den svenska invasionen av området. Om svenskarna skulle komma den här vägen mot Glommadalsälven skulle de hota det viktiga Kongsvingeravsnittet från norr. På andra sidan gränsen utgjorde överste Gahn ett hot med sin kår på ca 500 man (ca 600 var den ursprungliga styrkan, men efter skärmytslingarna vid Skalbukilen och Nyen blev det ett antal sårade). Dessutom lämnades en vaktstyrka kvar vid Midtskogen den 25:e, så att anfallsstyrkan på Trangendagen översteg 500 man.
På den här tiden av året var det mycket snö i området. Det var därför nödvändigt att förflytta trupperna längs de få vägar som fanns i området. Det enda valet för svenskarna var att marschera in i Norge via huvudstråken. Detta underlättade för norrmännens försvarsarbete. De kunde koncentrera sina vaktstyrkor till utvalda gynnsamma platser längs dessa vägar.
Skalbukilen den 13 april
Den 13 april ryckte en 180 man stark svensk spaningsstyrka in i landet längs den norra vägen ovanför Rønnesæter. Den bestod av 100 jägare och 80 infanterister. Målet för uppdraget var Nyen och de norska styrkorna i området. De skulle ställa till så mycket problem som möjligt för de norska styrkorna. På vägen till Nyen passerade de gården Skalbukilen.
Väre Rønnesæter mötte svenskarna en framskjuten vaktstyrka. Det blev skottväxling, men den norska styrkan retirerade. Detta var helt i linje med den tidens regler. Vaktstyrkan skulle stanna, hålla ut, rapportera tillbaka till högkvarteret om kontakt om kontakt och sedan dra sig tillbaka. Efter skärmytslingen vid Røineseter placerade svenskarna en bevakningsstyrka på cirka 30 man där och skickade en mindre styrka söderut till gården Utneset. Resten av styrkan, som nu var reducerad, fortsatte mot Nyen. När de passerade Skalbukilen blev den retirerande norska styrkan så stark att svenskarna började få allvarliga problem med sin framryckning. Norrmännen skickade fram fler och fler soldater för att möta svenskarna. Taktiken var tydlig. Genom att dra svenskarna längre och längre in i landet och samtidigt öka och bättre organisera styrkorna skulle anfallet avstanna. Därmed skulle svenskarnas reträtt förvärras och de norska styrkornas möjligheter att besegra svenskarna förbättras. Vid Skalbukilen tog det helt stopp. Den svenske befälhavaren Cederström valde då att retirera till Skalbukilen och inta en försvarsposition där. De norska styrkor som stoppade den svenska framryckningen var Hoffske och Elverums skidpatruller samt skarpskyttekompaniet. De ryckte fram med skidåkare på ömse sidor om vägen.
Skalbukilen gård bestod av ett litet boningshus mitt på gårdsplanen, en ladugård ner mot vägen och ett förråd bakom boningshuset. Svenskarna tog snabbt över husen och gjorde om dem till posteringar. De skar kulhål i väggarna och placerade krypskyttar på taken. De soldater som inte fick plats i husen placerades i en sluttning bakom förrådsbyggnaden.
Detta läge var inte gynnsamt för svenskarna. De var i första hand en spaningsstyrka och var tvungna att retirera vid en eventuell sammanstötning. Det blev en eldväxling mellan de båda styrkorna, men det blev inget av det. Avståndet var för stort och svenskarna var för väl skyddade. Det är viktigt att inse att den tidens skjutvapen endast var effektiva på mindre än 50-60 meters håll och då utan tjocka stockar att skjuta igenom. Situationen hade alltså fastnat i en eldstrid och Staffeldt skickade därför in förstärkningar till den norska styrkan. En division trönderska grenadjärer under kapten Knoff och ett detachement under kapten Dreyer. Staffeldt mötte Knoff vid Nyen och beordrade honom att anfalla med bajonetter så snart han nådde Skalbukilen. Knoff lovade att storma. Stormningen visade sig inte vara så lätt. Ett högt staket stod i vägen och förutom den tunga snön gjorde detta stormningen svår. Knoff gjorde ett försök, men slogs tillbaka av svensk eldgivning. Han valde därför att retirera och gå i ställning på en liten kulle 120 meter från fienden. Här placerade han sin pluton i linje. Knoff insåg snabbt att detta drag inte skulle ge något resultat. Avståndet var för stort och svenskarna var väl skyddade. Medan Knoff och hans soldater var i position kom en av Staffeldts officerare och frågade varför bajonettanfallet inte hade inletts. Knoff förklarade situationen utan att få någon större förståelse för sitt beslut. Samtidigt som detta hände flyttade Elverums skidåkare längre till vänster om vägen. När svenskarna insåg detta övergav de sina ställningar och drog sig tillbaka till några hus längre österut av rädsla för att bli omringade och tillfångatagna. Norrmännen tog över de ursprungliga positionerna och en 40 minuter lång eldstrid följde innan svenskarna drog sig tillbaka och försvann in i Sverige.  Händelsen vid Skalbukilen var inte en stor skärmytsling, men det var krigets första stora skärmytsling. När det gäller antalet döda och sårade är detta lite osäkert. Källorna uppskattar 1 till 2 döda och mellan 8 och 18 sårade svenskar och 2 döda och 14 sårade norrmän.
Erfarenheten från denna skärmytsling var att de norska styrkorna hade klarat sig bra. Det blev ett mindre bråk om Knoffs misslyckande med att storma de svenska ställningarna. Vakthållningen, återrapporteringen, den utdragna striden, framryckningen av förstärkningar och styrkornas disposition hade fungerat enligt reglerna.
Lier den 18 april
Den 15 april, bara två dagar efter Skalbukil, korsade en stor svensk styrka gränsen igen. Det var 1:a svenska brigaden som marscherade söderifrån mot Kongsvinger fästning. Styrkan bestod av cirka 900 man. De möttes av de Seues brigad som bestod av ungefär lika många man. Den norska styrkan bestod av en grenadjärbataljon från Oppland regemente, tre kompanier från den norska lätta bataljonen, ett halvt batteri trepundskanoner med fyra kanoner och fyra amusetter, dvs. ettpundskanoner. De norska gardena drog sig gradvis tillbaka framför de framryckande svenska styrkorna.  Tanken med reträtten var att dra in de svenska styrkorna i Lier-skansarna, 5 kilometer söder om fästningen, där de Seues brigad väntade. Liers skansar var cirka 940 meter breda och hade en framskjuten redutt (en liten rund sluten skans) en bit framför huvudskansen. En sådan redutt var avsedd att bryta upp angriparnas formation så tidigt som möjligt, men också att förhindra anfall från öster. Ställningen var på sin vänstra flygel belägen intill en brant backe ner mot sjön Tarven och på sin högra flygel mot ett öppet område ner mot sjön Fusker. Den högra flanken var ställningens svaga punkt. Om fienden tog sig igenom mellan skansen och sjön skulle de kunna klättra upp på en kulle bakom skansen och beskjuta ställningen därifrån. Framför ställningen fanns ett stort öppet område som sluttade ner från ställningen och gav försvararna en god överblick över angriparna.
Som befälhavare för Lier-ställningen var major Kreutz och han hade omkring 900 man till sitt förfogande. En del av dessa var också markförsvarssoldater. Med andra ord otränade pojkar och män som ännu inte hade blivit inkallade och därför hade ett lågt militärt värde. Han ställde upp från vänster: tre lätta kompanier, i mitten grenadjärkompaniet Grüner och längst till höger Sadolins grenadjärkompani. Fyra 3-pundiga kanoner placerades vid södra delen av Lier-gårdarna, två amusetter placerades på vänstra flygeln och två placerades i redutten. Reserverna var placerade vid Kongsvinger och Kreutz hade inga reserver tillgängliga i positionen. Detta berodde på att de Seur var rädd för att svenskarna skulle ta andra vägar till Kongsvinger än via Lier.
Då svenskarna kom så långt som till Lier-ställningen stannade de.
Onder morgonen klockan 09.00 inleddes anfallet mot Lier skanse.
Den svenske kaptenen Matern anföll reduttens högra flygel utan större framgång. Han var tidigt ute och fick retirera. De blev sårade och väntade i ett skogsparti - dolda för norrmännen i sina ställningar. Norrmännen trodde att svenskarna hade slagits tillbaka för gott.
De svenska huvudstyrkorna väntade på besked från major Cederstrøm och hans tredje kolonn, som hade kringgått ställningen för att anfalla skansen i ryggen genom att gå över isen på Vingersjön. Medan de väntade anlände den svenske generalstabschefen Gustav Mauritz Armfeldt. Så småningom meddelade Cederstrøm Armfeldt att isen på Vingersjön var för osäker. Armfeldt var tvungen att ändra sina planer och beordrade Cederström att gå söder om sjön för att anfalla skansen från sidan. Under tiden skulle de övriga svenska styrkorna göra livet svårt för norrmännen.
Ten tidiga eftermiddagen inleddes anfallet med att svenskarna under en stund sköt med kanoner mot skansen. De försökte sedan storma den flera gånger, men lyckades inte. Armfeldt gav därför order om reträtt, men ordern verkställdes aldrig.
Cederströms styrkor hade observerats och major Kreutz beordrade delar av Sadolins kompani att förstärka försvaret på vänster flygel. Ordern missförstods av kapten Sadolin, som tog med sig hela sitt kompani. Han tömde hela reduttens högra flygel och gjorde det möjligt för kapten Matern att inta en position som gjorde det möjligt att beskjuta Liers ställningar bakifrån. Kapten Sadolin flyttade snabbt över sitt kompani till den vänstra flygeln. Istället för att stanna kvar i ställningen anföll han med hela kompaniet nedför den branta sluttningen mot sjön Tarven. Där möttes han och hans mannar av svensk eldgivning och misslyckades med att ta sig över en översvämmad bäck. Han förlorade 30 procent av sitt kompani - antingen döda eller sårade.
Situtionen var nu prekär för norrmännen. Höger flygel hade gått förlorad, det fanns lite ammunition kvar och en stor del av styrkan hade stupatt. Svenskarna insåg detta och inledde ett stort anfall mot fronten. Redutten föll och hela redutten upplöstes. Major Kreutz beordrade en allmän reträtt. Nederlaget var nästan totalt. 54 norrmän stupade och över 100 togs till fånga. Det är inte känt hur många som sårades. Svenskarna hade bara fem döda, men hela 83 sårade.  Norrmännen lyckades rädda några av kanonerna, vilket sågs som mycket viktigt vid den här tiden.
Törlusten av Liers-ställningen var ett hårt slag för den norska arméledningen. Svenskarna höll området fram till den 30 maj, då de drog sig tillbaka nästan över hela linjen på grund av händelserna längre söderut, till stor förvåning för norrmännen som inte kunde hålla jämna steg.
Rakkestad den 19 april och Toverud den 20 april.
De två följande skärmytslingarna mellan norrmän och svenskar ägde rum vid Rakkestad gård (inte att förväxla med Rakkestad kommun i Østfold) den 19 april och Toverud gård den 20 april. Händelserna inträffar med bara några timmars mellanrum och är i sig mycket lika, men med två helt olika utfall.
Den 15 april korsade 3:e svenska brigaden gränsen vid Ørje och begav sig västerut mot Høland. De samlades vid Haneborg där de lämnade sin huvudstyrka och sitt högkvarter. Det var 2:a brigaden som gick över Kråkfoss med Lagerbring som befälhavare den 14:e och intog Haneborg den 16:e. Därifrån gick man söderut mot Høland för att ansluta till 3:e brigaden, vilket skedde den 18:e. Mørner förflyttar sig med en liknande styrka mot Blaker och intar redutten den 17:e.  Heyerdal och Veiby beordrades båda framåt från Fetsund för att blockera tillbaka mot Haneborg, men prins Kristian August anföll i fronten och bataljonen Meitzner korsade Glomma mot Blaker.
Grenaderbataljonen Ditten - under ledning av major Ditten - och två lätta kompanier stod i vägen för den svenska framryckningen. Återigen retirerade de, rapporterade tillbaka, utkämpade en utdragen strid och intog positioner så långt in som på västra sidan av Glomma. Under framryckningen skickade svenskarna även soldater söderut till Høland och norrut till Blaker Skanse.
För att möta den svenska framryckningen skickade prins Kristian August Holts hela brigad på nästan 2 200 man norrut. Brigaden bestod av en bataljon från Søndenfields regemente, två regementen från Nordenfields regemente, Jægerkorpset och det beridna artilleriregementet.
Det gavs order om att gårdarna i Rakkestad skulle ockuperas så att vägen tillbaka för svenskarna blockerades. Kapten Heyerdahl och två kompanier skickades dit. Major Weiby reste i riktning mot Blaker med fem kompanier och 40 dragoner för att hitta en lämplig plats att stoppa svenskarna på. Han fann detta vid Toveruds gård.
På eftermiddagen den 19:e anlände kapten Heyerdahl med sin styrka till gårdarna i Rakkestad. Grenadjärerna ställdes upp mot söder, medan det lätta kompaniet gick i ställning lite längre norrut, mot Haneborg.
Så söder om Rakkestad opererade en styrka på cirka 250 svenska jägare, infanterister och några husarer. De blev medvetna om de norska styrkornas rörelser och började förlora tid på att ta sig tillbaka till huvudstyrkan. De rörde sig så fort de kunde mot Rakkestad-ställningarna. På grund av den tunga snön fanns det små möjligheter att ta sig fram i terrängen. De var därför tvungna att spränga sig fram genom de norska styrkorna. De samlades och under högljudda hurrarop anföll svenskarna med husarerna i spetsen. Det norska försvaret avfyrade sina gevär för tidigt och gick därmed miste om möjligheten att samla eldkraft. Effektiv eld av den här typen bör avfyras när fienden befinner sig på cirka 30 meters avstånd. När svenskarna befann sig på cirka 30 meters avstånd bröts det norska försvaret upp. Vid åsynen av de anfallande husarerna drog sig soldaterna tillbaka och svenskarna bröt igenom ställningarna. De fortsatte i hög fart genom gårdarna och flydde tillbaka till huvudstyrkan. Detta är ett bra exempel på hur den dåvarande linjen var helt beroende av att man höll huvudet kallt och lät fienden komma nära innan man avlossade en kombinerad salva.
Då kan vi förflytta oss norrut mot Toverud och se hur en liknande episod utspelade sig. Vid Toverud hade major Weiby placerat ut två grenadjärkompanier österut - mot Haneborg - och tre musketördivisioner med fronten mot Blaker. Som reserv hade han en prickskytteavdelning och en grenadjärdivision placerade i mitten. Han hade placerat ut fältvakter i alla riktningar. Major Weibys styrka var större än den som hade varit vid Rakkestad, och han hade också mer tid på sig att sätta in sina styrkor.
En svensk styrka under överstelöjtnant Mørner hade tagit sig ända till Blaker innan de insåg att de var avskurna från den svenska huvudstyrkan. De började därför nå tillbaka för att återupprätta förbindelsen. Problemet var naturligtvis major Weiby och hans soldater vid Toverud.
Då Mørners styrkor nådde Toverud vid midnatt den 20 april och fann vägen blockerad bestämde han sig snabbt för att försöka spränga sig igenom. Med husarerna i spetsen anfaller de snabbt och våldsamt. Major Weiby lyckas hålla sina avdelningar lugna och soldaterna uppträder disciplinerat. De väntar med att skjuta tills svenskarna är så nära att resultatet av bataljonens eldgivning blir förödande. Svenskarna försöker flera gånger att bryta igenom, men varje gång slås de tillbaka. Mørner inser att det blir omöjligt att bryta igenom vid Toverud och han kapitulerar med sina styrkor.
Törlusterna för svenskarna var stora. Vi vet inte riktigt hur många. Inga förluster rapporteras på den norska sidan. Några var sårade.
Erfarenheten från dessa två episoder den 19 och 20 april är att bataljonens eldkraft hade en förödande effekt om den var samlad och när disciplinen i förbandet var så god att alla väntade med att skjuta tills fienden var på kort avstånd.
Slaget vid Lund den 20 april
Sden 3:e brigaden hade gått över från Töckmark i Sverige och passerade gränsen den. 15. april. Den hade utan större motstånd fått förflytta sig ända fram till sjöstränderna vid Rødenes, Ødemark och Aremark. Här stannade de och skingrades i flera mindre avdelningar. Prins Kristian August var bekymrad över situationen. Det fanns en risk att 3:e brigaden skulle kunna använda vägarna genom Rødenes eller över Ørjebro för att lägga sig i bakhåll för brigad Holst på dess marsch mot Høland. Hans egentliga önskan var att ta hela sin styrka och marschera ner längs sjöarnas östra sida och rulla upp den svenska brigaden. Problemet var att läget vid Kongsvinger var så osäkert att han inte kunde göra detta. Han avancerade därför själv till Blaker och skickade kapten Zarbell med ett skarpskyttekompani till Lund för att undvika att bli attackerad bakifrån (Lund ligger strax öster om Hemnes kyrka). Kapten Heyerdahl skickades till korsningen vid själva kyrkan. Här stod två kompanier mot en hel svensk brigad. Kapten Heyerdahl ryckte fram till sin position, men när han fick veta att svenskarna ryckte fram valde han att retirera till Fetsund. Kapten Zarbell däremot fann sin tilldelade position vid Lund redan upptagen av ett kompani svenska jägare från Södermanlands bataljon under kapten Anderson. Kapten Zarbell gick omedelbart till anfall och drev bort svenskarna. Han intog ställningen och inväntade en motattack. 5 kilometer söder om Lund, vid Opsal och Krok, stod ytterligare ett svenskt kompani i reserv. Efter en kort stund omgrupperade svenskarna och anföll på nytt. De kastades tillbaka. Gång på gång anföll de kapten Zarbells ställning, men utan resultat. Disciplinen hos de norska soldaterna var stark och kapten Zarbell lyckades hålla situationen under kontroll och ingen sköt förrän svenskarna var på nära håll. En välriktad salva mötte svenskarna varje gång de försökte. Mot slutet av dagen gav svenskarna upp. Av de cirka 100 man som hade anfallit hade 23 stupat och ett stort antal hade sårats. På den norska sidan var det inga stupade, men några sårade.
Striden den 25 april
Efter att Liers ställningar fallit i svenska händer var situationen vid Kongsvinger fästning hotad. Det visste både svenskarna och norrmännen. Lyckligtvis blev svenskarna tillbakaslagna vid Lund. Den största faran var nu att svenskarna skulle komma norrifrån och erövra fästningen i en kniptångsmanöver. Det blev därför viktigt att viatt hindra svenskarna från att ta sig förbi Flisa och söderut mot Kongsvinger. Överste Staffeldt beordrade så många styrkor som möjligt till Åsnesområdet. Man antog att svenskarna skulle försöka komma den vägen, men han var inte helt säker.
Någarna förberedde sig så gott de kunde. Isen vid Flisa (som fortfarande var tillräckligt tjock för att bära män) sågades upp på flera ställen för att skapa ojämn mark. I Trangenpasset gjordes avverkningar. Detta var träd som fälldes i brösthöjd (så att man kunde skjuta över dem) med toppen vänd mot fienden, vilket gjorde det svårt för dem att avancera samtidigt som det gav någon form av skydd. Detta gjordes för att göra det svårare för fienden att avancera och för att ge de norska soldaterna ett öppet eldfält. Trangen-passet är ett smalt dike som ligger på sydöstra sidan av elva Flisa. Om man följer Flisa från Åsnes kyrka mot den svenska gränsen ligger Trangen-passet till höger om en kulle som heter Kjellåsen (se karta). Om man fortsätter österut längs Flisa kommer man till Nyen-gård (det första målet för den spaningsstyrka som slutade i slaget vid Skalbukilen), som ligger på norra sidan av Flisa, och på motsatt sida ligger Gammelseter gård. Längre fram längs floden hittar vi Skalbukilen på norra sidan, Utneset och slutligen Rønneseter, också på norra sidan av floden. Flisa rinner ut från Osensjøen längre norrut. Vemundsjøen är en förlängning av Medskogsåa där vattendraget slutar i Flisa. Älven från Vermundsjøen är med andra ord ett biflöde till Flisa.
Söst om Flisa fanns en vinterväg som idag kallas Veien over tolvmilsskogen (eller Baltebølveien som den också kallas). 1808 var denna väg smal och inte en idealisk tillfartsväg för ett militärt förband.
På den svenska sidan av gränsen, vid Midtskogen, stod överste Gahn med cirka 540 man. Hans överordnade, general Armfeldt, hade gett honom order om att bryta igenom till Flisa och tränga fram till Glomma innan han marscherade söderut mot Kongsvinger.
Ken nattliga marschen över gränsen inleddes den 24 april. Planen var att tränga så långt som möjligt under natten för att överraska norrmännen. Han valde att korsa Vermundsjøen i det nordligaste hörnet och sedan ta den primitiva vägen på södra sidan av floden Flisa. Efter en kort stund upptäcktes styrkan av de norska utpostvakterna vid Utneset. Framryckningen upptäcktes genom att utposten skickade ut fältvakten vid Utneset, därifrån till utpostkompaniet vid Nyen. De retirerade under ordnade former mot Nyen samtidigt som de höll ett öga på den svenska framryckningen på södra sidan av älven. Nyen övergavs aldrig och det var hit som Saffeldt med tiden anlände med sin huvudstyrka. Precis som vid Skalbukilen några dagar tidigare blev det skottväxling. De rapporterade tillbaka till Staffeldts högkvarter i Bjørneby, några mil längre bak, innan de retirerade. Svenskarna hade nu blivit upptäckta. Överste Staffeldt fick beskedet tidigt på morgonen den 25 april. Meddelandet var att en betydande svensk styrka var på väg. Han beordrade omedelbart två grenadjärdivisioner, under kapten Nagglers befäl, att bemanna skansarna vid Trangen. Resten av huvudstyrkan skulle rycka fram och besätta ställningarna vid Nyen.
Svenetianarna marscherade framåt längs den smala vägen. De mötte lite eller inget motstånd förutom i de framskjutna ställningarna. De norska vakterna vid Utneset följde svenskarna med vaksam blick. Svenskarna vandrade längre och längre in i Staffeldts fälla. När svenskarna hade passerat pupillen placerade de en vaktstyrka på 40 man vid Gammelseter (söder om pupillen) för att undvika att hamna i bakhåll.
Staffeldt var orolig för att svenskarnas huvudanfall skulle komma på norra sidan av Flisa, som de gjort tidigare, och att framryckningen på södra sidan var en avledningsmanöver. Efter att ha försäkrat sig om att så inte var fallet beordrade han ett anfall mot svenskarnas bakre del under ledning av major Ræder, chef för grenadjärbataljonen.
Elverum skidskyttekompani skickades österut på norra sidan av floden för att säkra området från anfall
Det Hoffsk Skiløperkompani och Trøndelags skarpskyttar anföll över floden från Nyen och rakt mot de svenska ställningarna vid Gammelsæter. Det var dessa två kompanier som jagade den svenska artillerivakten. Kapten Knoffs 2:a grenadjärdivision anföll längs vägen efter skidåkarna, med Stangs 3:e division tätt bakom.   Svenskarna kastades omedelbart ut ur sina ställningar och retirerade efter sin huvudstyrka vid Trangenpasset.
Ledan dess hade svenskarna nått Trangen och Nagglers grenadjärer och gick till anfall med hela sin styrka. Styrkeförhållandet var här till svenskarnas fördel och norrmännen började ge vika. Efter en lång eldstrid försökte överste Gahn skicka ut en styrka på sin vänstra flygel för att kringgå skansarna i Trangenpasset. Detta var kapten Knorrings avdelning. De möttes av en norsk styrka och styrkorna var isolerade från sina respektive huvudstyrkor under resten av slaget.
Det hörs skottlossning bakifrån och överste Gahn inser att hans styrkor vid Gammesæter är under attack. Efter en stunds övervägande ger han order om att vända om och slå ut mot Sverige.  Med jägarna i täten stormar han tillbaka samma väg som han kom. . Norrmännen som var på väg ut från sina ställningar vid skansarna i Trangen ser att svenskarna vänder om och återtar sina tidigare ställningar.
Svenetianarna möter snart Räders främsta divisioner och besätter den kulle som idag kallas "Svenskehaugen" med ett kompani medan jägarna fortsätter sin framryckning mot Gammelseter. Cirka 250 meter norr om Svenskehaugen blir det halt. Två grenadjärdivisioner grupperar sig i en linje och skjuter riktade salvor mot svenskarna. Svenskarna omgrupperar för anfall och försöker kämpa sig ut. Två gånger lyckas de pressa tillbaka grenadjärerna, som återigen jagas framåt av sina officerare med dragna sablar. Men då står den röda linjen fast
Svenetianarnas fäste på kullen var deras fasta punkt i striden, men det låg för långt bort för att elden därifrån skulle ha någon effekt på Räders linjer.
Det var under denna fas som en av de mest kända figurerna i norsk militärhistoria framträdde. Kapten Nicolai Peter Dreyer från 2. Trondhjems infanteriregemente stod på en stor stubbe mitt på slagfältet och sköt mot de anfallande svenskarna. Några av hans män stod under stubben och skickade laddade vapen till honom. Han träffades flera gånger - enligt flera källor så många som sju - innan han föll. Hans orädda uppträdande gjorde norrmännen rasande och hans beteende gick inte heller svenskarna obemärkt förbi. Han var naturligtvis en utmärkt måltavla och det var klart att det skulle gå snett.
Kaptein Nægler, som återigen har intagit skansarna i Trangen, hör stridslarmet 2 km längre norrut och inser att svenskarna är i strid med Staffeldts huvudstyrka. Efter en stunds betänketid sätter han in en mindre styrka, medan han med huvudstyrkan rusar iväg i den riktning som svenskarna försvann.  Nu utsätts svenskarna för dubbel eldgivning.
Oberst Gahn var inte särskilt rörlig vid det här laget. Han hade en gammal skada som läkt och låg på en kälke och ropade ut sina order.  Svenskarna, som nu var pressade från båda sidor och hade samlat sina ännu dugliga trupper vid "Svenskehaugen", försökte bryta sig ut från höjden med bajonetterna i högsta hugg.
I slutfasen av striden ljuder plötsligt skidåkarnas horn i flanken. Det är kapten Arntzen och hans Hoffske-skidåkare som efter en flankrörelse har dykt upp och nu stormar fram mot de trötta svenskarna.
De norska styrkor som hade omringat kullen var nu så numerärt överlägsna att allt hopp var ute för svenskarna. När de desperata försöken att bryta sig ut var förgäves beordrade överste Gahn de svenska trumslagarna att slå chamade (kapitulation).
Ssvenskarna kapitulerade och samlades på västra sidan av vägen. Den svenska styrkan under kapten Knorrig, som opererade på Trangens östra flank, undkom och tog sig över till Sverige. Förlusterna rapporterades till 27 döda och 57 sårade på den svenska sidan och 16 döda och 52 sårade på den norska sidan. Dessutom dog flera personer på båda sidor av skador som de ådragit sig under de följande dagarna. En av dessaen av dessa var kapten Dreyer, som dog på Sønsterud gård fyra dagar efter slaget.
Efter slaget vid Trangen var de svenska styrkorna i Dalarna förintade och Staffeldts styrkor drogs tillbaka till Kongsvinger. Hit kom också en del av de Seues trupper.
Situationen i områdena söder om Kongsvinger började nu bli prekär för befolkningen. De svenska soldaterna bodde i området och de tog ut så mycket att det fanns risk för hungersnöd både bland befolkningen och soldaterna. Om de norska soldaterna skulle flytta in i området var de tvungna att ta med sig förnödenheter. Det rådde brist på hästar, så den norska arméledningen antog att de skulle kunna föra krig i fem dagar, eller så länge som en soldat kunde bära sina egna förnödenheter. Detta begränsade naturligtvis deras förmåga att strida. Samtidigt var det viktigt att svenskarna inte blev stående så länge att de kunde ta emot större mängder förnödenheter och soldater från Sverige. Rykten florerade om att engelska trupper hade anlänt till Göteborg, något som norrmännen inte hade något intresse av och kämpade emot.
Det var dags för norrmännen att gå på offensiven.
Ørje den 4 maj
Den 3:e svenska brigaden hade förskansat sig vid Ørje, särskilt på den östra sidan av Rødenessjøen. De hade gjort skansar och förskansningar på flera ställen. Naturligtvis fanns det en stark önskan att driva ut de svenska styrkorna och, om inte annat, ta reda på deras stridsförmåga. Major Krebs fick därför order om att gå mot svenskarna. Han förde befäl över tre kompanier ur norska jägarkåren, fyra grenadjärkompanier, Nordenfjelds skarpskyttar, en division ur 1:a Akershus och Småländska dragonerna. De skulle ta sig över bron vid Lund.
Onder kvällen den 4 maj skickades kapten Zarbell från Nordenfjeldske regementet till Opsal gård. Det rapporterades att cirka 150 man från 1:a Södermanlandsbataljonen befann sig bakom en kraftig häck. De rörde sig i en stor slinga runt häcken i hopp om att inte bli upptäckta. Tidigt på morgonen fick de kontakt med svenskarna, som uppenbarligen visste att de var på väg. Kapten Zarbell levde upp till sitt rykte och gick omedelbart till offensiv. Anfallet misslyckades eftersom svenskarna var för starkt befästa. Då dök Krebs upp med sin huvudstyrka, och med förnyat mod gick hela styrkan till anfall. Svenskarna höll stånd. Löjtnant Haxthausen leder sina män in i stormen, följd av löjtnanterna Hegge och Gerner. Anfallet är så hårt att svenskarna kastas tillbaka från sina ställningar. Så hårt attackerades de att de i samma anfall även kastade tillbaka reserverna i ställningarna bakom dem. Svenskarna drog sig tillbaka till nya ställningar vid Krok på södra sidan av floden Opsal. Här fick det retirerande svenska kompaniet förstärkning av sin bataljon. Ställningen var mycket stark och ett frontalangrepp över floden var meningslöst.
En av jägarna i kapten Butenschöns kompani, Lars Opsal, som kände till området, visade kompanichefen en väg över floden strax bortom redutten. Här lyckades soldaterna vada över. Framför sig hade de nu en brant sluttning där svenskarna låg ovanpå. Major Krebs sprang upp för att se efter Butenschönens kompani och utsatte sig för svensk eldgivning. Kulorna visslade runt hans öron. Han stod på sig och ropade till svenskarna: "Är det så många som skjuter på en man då?" Krebs hävdade senare att svenskarna verkade lite störda av detta och elden upphörde. Löjtnant Hegge såg sin major stå exponerad och samlade snabbt sina män för att anfalla. Tillsammans med löjtnanterna Haxthausen, Rustad och Gerner och deras avdelningar stormade de fyra rakt mot svenskarna. De kände sig nu hotade från två håll - frontalt och i flanken av Butenschøns division och retirerade. De retirerande svenskarna fastnade återigen vid Jåvel gård. På samma sätt som tidigare anföll norrmännen med bajonetter och drev ut svenskarna ur sina ställningar efter ett par bakslag. Färden gick vidare till Slupstad, där svenskarna fick ytterligare förstärkningar och fastnade. Inget tycktes nu kunna stoppa de norska soldaterna. Svenskarna kastades ut igen och retirerade till Askerud gård. Det var här som Krebs stoppade anfallet. Hans soldater hade kämpat i mer än sex timmar och började bli utmattade. De norska styrkorna hade avancerat snabbt och det fick prins Kristian August att oroa sig för att styrkan skulle bli omringad. Han beordrade därför Krebs att retirera. Det gjorde de i tysthet.
Här finns goda exempel på vad rörlig krigföring kan åstadkomma i en krigföring som var mer baserad på statisk taktik. Med eld och rörelse lyckas en anfallande styrka pressa tillbaka en jämnstark styrka trots att de befinner sig i väl skyddade positioner.
Dnästa attack kom på morgonen den 7 maj. Major Fischer med fjärde jagarkompaniet och två kompanier ur Nordenfields regemente anföll skansarna vid Ørje bro. Svenskarna blev helt överraskade och lyckades med nöd och näppe retirera över floden. Av rädsla för att norrmännen skulle gå till anfall brände de bron över älven. Svenskarna byggde snabbt skansar för att befästa sin position på den östra sidan av älven. Norrmännen anföll inte mer och hade i princip bara lyckats få svenskarna att befästa området ännu kraftigare.
Efter att svenskarna intagit Lierpositionerna påbörjade de en omfattande utveckling av området. Man vände Lier-ställningen så att den vette mot norr. Man byggde befästningar och skansar vid Rastad, i området mellan Digersjøen och Vingersjøen samt längs Skinnarbølåa. Vi befinner oss nu i området sydost om Kongsvinger mot den svenska gränsen. Svenskarna hotade norska bönder att utföra de tyngsta arbetena under utbyggnaden kring Skinnarbølåa. Många befästningar och ringmurar byggdes längs älven.
Mobekk den 18 maj
Norskarna hade en formidabel uppgift framför sig när de skulle rensa området från svenskar. Planen var att den 18 maj anfalla norrifrån med tre kolonner och samtidigt göra ett järnvägsanfall västerifrån mot området Rastad - Lier. Förhoppningen var att Lier-ställningarna skulle överges. Anfallet sattes in och svenskarna retirerade snabbt till Lier, men inte längre. Förhoppningen hade varit att svenskarna skulle dra tillbaka sina styrkor från skansarna mellan Vingersjøen och Digersjøen, men så skedde inte. Utöver dessa problem kämpade norrmännen med att få fram sitt artilleri. Det var mycket blött överallt och vägarna var i stort sett oframkomliga. Anfallet mot Skinnarbøl och Skandsgården inleddes två timmar för sent. Av framkomlighetsskäl var trupperna inte på plats förrän kl. 13.00. Detta innebar, enligt vissa källor, att anfallet kom mitt under vaktavlösningen. Vid den här tiden fanns det dubbelt så många soldater i skansarna som vanligt. Den första kolonnen, ledd av kapten Jürgensen, anföll Skandsgården med Lerdals ljuskompani och Hoffs skidkompani. Kapten Nægler skulle som andra kolonn understödja anfallet och rensa utposterna med en tröndersk grenadjärdivision och delar av en tröndersk skarpskyttedivision. Svenskarna flydde från Skandsgården och korsade floden till Overud gård, där de rev bron bakom sig. Här lämnades styrkorna med en flod mellan sig.
Samtidigt skulle den tredje kolonnen under överstelöjtnant Ræder, bestående av en grenadjärdivision, Elverums skidskyttekompani och 100 man från Trøndelags skarpskyttedivision, anfalla redutten Mobekk. Mobekk låg något längre sydost än där de andra två kolonnerna anföll. Planen var att de skulle ta sig fram längs skogsstigar ända till sjön Digers västra strand och korsa floden vid dammen för att anfalla skansen bakifrån. Det enda problemet var att Ræder hade anlitat en kvinna från trakten. Hon må ha varit lokal, men hon var inte särskilt välkänd. Hon ledde Ræder och hans män raka vägen till Mobekks skans. Något som försatte honom i en mycket svår situation. Han valde då att omgruppera sina styrkor och gå till anfall. I princip ska man aldrig anfalla en skans av den här typen utan att först ha beskjutit den med tungt artilleri. Det fanns inget artilleri, så anfallet fick genomföras utan. Norrmännen anföll med en anfallsformation, men svenskarnas eld blev för tung och de drevs tillbakade drevs tillbaka trots att Lædølene kom till undsättning efter att ha säkrat segern längre västerut mot Overud.
Ræder placerade ett antal skyttar på taken till Mobekk-gård, men avståndet var över 100 meter och effekten var liten.
I nästa anfall försökte norrmännen ta sig förbi reduttens vänstra flygel. De strävade efter att hålla sig utom räckhåll för de svenska kanonerna. Ett försök gjordes att vada över floden för att komma bakom ställningen, men detta misslyckades på grund av det höga vattenflödet. De retirerade och försökte sig på ett nytt anfall, denna gång till höger. De anföll igen i en kombinerad front- och vingattack. Inte heller detta gav resultat. Det blev en eldduell mellan de två styrkorna. Husen i Mobekk började brinna och situationen blev svår för de norska soldaterna. Ræder bestämde sig därför för att retirera. Svenskarna försökte följa efter, men kastades tillbaka. Resultatet blev åtta döda och 30 sårade norrmän, medan svenskarna förlorade 30 man i döda och sårade. Detta var ett hårt slag för de norska styrkorna. De hade vunnit flera slag, men i det här fallet var det mycket som gick snett.
Efter striderna i Rødenes och runt Kongsvinger ändrade kriget karaktär. Svenskarna drog tillbaka sina huvudstyrkor. Både Lier-ställningarna och Mobekk-redutten övergavs. Det enda område där det fortfarande fanns svenskar var i den allra sydligaste delen av Østfold. Området Rødenes och Ørje samt Enningdalen med huvudförskansningar vid Prestebakken och Berby. Den enda aktiviteten i områdena längs gränsen under denna period var stridspatruller och några mindre skärmytslingar.
Prestebakken den 10 juni
I i början av juni växte en önskan om att driva svenskarna helt ut ur Norge. Anfallet skulle riktas mot Rødenes och Ørje, men när svenskarna plötsligt drog sig tillbaka även från detta område blev de bara kvar i Enningdalen.
Anfallet inleddes den 10 juni. Den anfallande styrkan var organiserad i tre kolonner. Den första under kapten Huitfeldt med ca 230 man från Søndenfieldske gevordne infanteriregemente och några landförsvarssoldater. Dessa skulle anfalla Prestebakken från väster. Den andra kolonnen under löjtnant Thambs med cirka 540 man, också från Søndenfieldske gevordne infanteriregemente, och några landvärnssoldater. Dessa skulle anfalla Prestebakken från öster och söder. Den tredje kolonnen stod under löjtnant Spørck, som var avskild från Thambs avdelning och ryckte fram öster om kyrkan och anföll från söder. Löjtnant. Magnussen skulle ro söderut längs Iddefjorden och landa söder om Bergby, där han med en något brokig besättning på ca 100 man och artilleri skulle genomföra en avledande attack mot Berby så att inga förstärkningar skickades till Prestebakken. Järnvägsattacken misslyckades och inga förstärkningar skickades någonsin till Prestebakken.
De två norska kolonnerna rörde sig mot Prestebakken natten till den 10 juni. De svenska utposterna lyckades inte rapportera tillbaka till huvudstyrkan att norrmännen var på väg. Plötsligt dök norrmännen upp från fem eller sex ställen på en gång. Svenskarna blev överrumplade och drog sig tillbaka från sina ställningar till kyrkogården vid Prestebakken. Där förskansade de sig bakom stengärdsgårdarna. Norrmännen anföll och de svenska styrkorna splittrades. 150 man lyckades fly från kyrkogården under anfallet, men de stoppades av löjtnant Heide med 60 man som blockerade vägen till Berby. Striderna hade varit hårda och resultatet var 12 döda och sårade norrmän, medan svenskarna förlorade 60 döda och svårt sårade, 34 lätt sårade och 361 tillfångatagna. Totalt hade norrmännen neutraliserat 455 man.
Psommaren var lugn. Norrmännen gjorde några framstötar på den svenska sidan av gränsen utan några särskilda resultat.
Berby den 12 september
Den sista stora skärmytslingen under kriget ägde rum vid Berby. Den här gången var det svenskarna som anföll. Även om svenskarna senare hävdade att det rörde sig om en beväpnad rekognoscering utvecklades det hela till något mycket större. En styrka på cirka 200 man under major Krebs stod som utpost vid Berby. Förutom soldaterna hade han också två amusetter till sitt förfogande. Förutom jägarkåren bestod styrkan av grenadjärer från Bergenhus och soldater från regementena Nordenfield och Søndenfield. Alla vägar mellan Norge och Sverige bevakades av norska posteringar. Löjtnanter Birch, Mund och Smith hade befälet över dessa.
Ttvå stora kolonner med svenskar rörde sig norrut mot Berby. Den ena korsade Tyslingmoen från väster med ca 400 man och den andra längs huvudvägen från söder ner längs älven mot Bergby med ca 900 man. Detta var en formidabel styrka.
Hedan klockan åtta på morgonen fick Krebs besked om att svenskarna var på väg både söderifrån och västerifrån. Han skickade 60 jägare under Butenschøn till Smiths utpost. Dessa var på plats innan svenskarna tog kontakt med norrmännen. När svenskarna anlände till de norska ställningarna låg dimman tjock över dalen. Detta gjorde det svårt att uppskatta styrkans storlek. Norrmännen försökte anfalla med bajonetter, men drevs tillbaka. De retirerade mot Berby.
Major Krebs anlände med sin styrka och sina amuletter. Han ställde upp dem bakom en stenmur och placerade ut jägarna på flyglarna och grenadjärerna i mitten. Kanonerna stod i mitten. Dimman hängde fortfarande över området, men det blev en eldväxling med både gevär och kanoner. Resultatet av skjutningen var oklart på grund av krutrök och dimma.   Den överväldigande styrkan var för mycket för Krebs styrkor. Svenskarna anföll med stor kraft och han beslöt sig för att dra tillbaka sina styrkor norrut. På vägen tillbaka var de tvungna att korsa en bro. Det var kaotiskt vid bron en stund och flera av soldaterna fick vada över. Väl på andra sidan intog de sina positioner igen och väntade på svenskarna. Under reträtten hade Krebs förlorat ett av sina nöjen, och det gjorde honom mycket upprörd. Att förlora en kanon var mycket allvarligt och ansågs vara en stor seger för dem som tog den.
Svenetianarna gjorde två försök att storma över bron, men blev tillbakaslagna båda gångerna. Klockan 12.00 dök plötsligt den svenske översten Posse upp. Han krävde eldupphör och att få tala med major Krebs. De diskuterade fram och tillbaka en stund innan de kom överens om eldupphör. Överste Posse tillät Krebs att hälsa på sina officerare. Detta kan tyckas märkligt för oss, men i den tidens gentlemannamoral var detta inte alls ovanligt. Svenskarna retirerade med norrmännen i hälarna. Förlusterna vid Berby var stora. Så många som 50 döda och sårade svenskar och 25 döda och sårade norrmän.
Under hösten är det lugnt vid gränsen. Svenskarna vill ha fred med norrmännen. Trots att de hade så många som 23 000 man under vapen mot norrmännens 5 - 6 000 man kan detta tyckas märkligt. Situationen i Sverige var likartad den i Norge. Hungersnöd och brist på det mesta som behövdes i livet gjorde att prins Kristian August slöt fred med svenskarna mot kungens vilja.
Kampen mellan Norge och Sverige hade krävtd över 400 norska liv. Förlusterna på den svenska sidan var större, men vi vet inte hur stora. Även om det rörde sig om två relativt små arméer jämfört med Europas arméer vid den här tiden, var striderna dramatiska nog. Norge kämpade för att inte bli ockuperat av ett grannland, så det handlade om vår frihet. Striderna var förmodligen inte heller de största och mest våldsamma. För dem som upplevde dem var de helt klart skräckinjagande och satte spår för resten av livet. Trots dålig utrustning, proviant och krigserfarenhet visade soldaterna att det lönade sig. Det var värt att plocka upp ett vapen, lära sig att bli befälhavare och kämpa för att i slutändan vinna den seger som landet behövde.
Net visade sig att den danske kungen inte ville ha fred. Han beordrade prinsen att anfalla, men han vägrade. Han tillbringade nu sin tid i sitt högkvarter i Christiania med att ordna med förnödenheter och få ordning på sina affärer. Naturligtvis var förhållandet mellan kungen och prins Kristian August inte särskilt bra på grund av detta. År 1809 erbjöds han möjligheten att bli svensk tronarvinge - vilket han accepterade. Sett i dagens ljus är det lite märkligt, men det var så det fungerade på den tiden. Hans senare öde är inte lika muntert. Han drabbades av en stroke och föll av sin häst. Så småningom stod det klart att han var sjuk på grund av sina ansträngningar under fälttåget i Norge. Rykten om lönnmord cirkulerade under lång tid och det värsta resultatet blev att den svenske marskalken Aksel von Färsen lynchades till döds vid hans begravning i Stockholm. Svenskarna stod nu återigen utan tronarvinge. Efter en lång process föll valet på den franske generalen Jean Baptist Bernadotte - en av Napoleons marskalkar. Han accepterade och blev senare Karl XIV Johan och kung av Sverige - Norge 1818.
Detta fälttåg var en stor uppmuntran för norrmännen. Vi kunde klara oss själva. Och detta var kanske den första erfarenheten som så småningom ledde till unionsupplösningen 1905.
Kkriget mellan Norge och Sverige blossade upp igen i augusti 1814, men det ska vi inte gå in på här - det återkommer vi till.

Det finns ytterligare några bilder i mappen som inte har använts.

Fransk fältmarskalk och kung av Sverige och Norge 1763-1844

Karl XIV Johan

Sveriges siste krigarkung

Jean-Baptiste Jules Bernadotte, senare känd som Karl XIV Johan av Sverige och Karl III Johan av Norge, föddes den 26 januari 1763 i staden Pau i södra Frankrike. Han kom från en borgerlig familj; hans far Henri Bernadotte var advokat och hans mor var Jeanne de Saint-Jean. Familjen hade inga adliga titlar och Bernadotte hade därför inte den traditionella bakgrund som en europeisk monark har. Det faktum att han senare blev kung över två nordiska riken gör hans liv till en av de mest anmärkningsvärda karriärerna i Europas historia.

Möjligen ta bort lite text?

Soom ung man utbildades Bernadotte för att förbereda sig för en karriär som jurist, men efter faderns död valde han istället en militär bana. År 1780 tog han värvning i den franska armén. Den franska revolutionen 1789 öppnade nya möjligheter för skickliga officerare utan adlig bakgrund. Bernadotte visade sig snabbt vara en duktig soldat och ledare och han steg snabbt i graderna. År 1794 hade han redan blivit general. Han deltog i flera viktiga fälttåg under revolutionskrigen i Europa, bland annat i Italien och Tyskland, där han fick rykte om sig att vara en skicklig militär ledare och administratör.
Då Napoleon Bonaparte kom till makten i Frankrike blev Bernadotte en av hans främsta generaler. År 1804 utnämndes han till marskalk av Frankrike, en av de högsta militära graderna i Napoleons imperium. Han fick också titeln prins av Pontecorvo i Italien. Bernadotte var dock känd för att vara självständig i sina bedömningar, och hans förhållande till Napoleon var ibland ansträngt. Ändå förblev han en viktig militär ledare i Napoleons armé under flera år.
Pi början av 1800-talet befann sig Sverige i en svår situation. Efter finska kriget 1808-1809 hade landet förlorat Finland till Ryssland och kung Karl XIII var gammal och barnlös. När den svenske kronprinsen plötsligt avled 1810 var riksdagen tvungen att hitta en ny tronföljare. Överraskande nog föll valet på den franske marskalken Bernadotte. Många i Sverige hoppades att hans militära erfarenhet och internationella kontakter skulle stärka landets ställning i Europa. År 1810 valdes han därför till kronprins av Sverige och adopterades av kung Karl XIII. Han tog sig namnet Karl Johan och konverterade samtidigt från katolicismen till den lutherska tron, vilket svensk lag krävde av en monark.
Då Bernadotte anlände till Sverige samma år fick han snabbt ett stort inflytande i landets politik. Kung Karl XIII var gammal och sjuk och kronprinsen blev därför landets de facto ledare. Han utvecklade en ny utrikespolitisk strategi för Sverige. Istället för att försöka vinna tillbaka Finland från Ryssland ville han kompensera Sverige genom att ta kontroll över Norge.
Under Napoleonkrigen vände sig Karl Johan så småningom mot sin tidigare allierade Napoleon. Sverige anslöt sig till koalitionen av europeiska makter som kämpade mot Frankrike. Karl Johan fick befälet över en stor allierad armé i norra Europa och deltog i flera viktiga militära operationer. År 1813 spelade han en viktig roll i slaget vid Leipzig, ett av de största slagen under Napoleonkrigen och ett avgörande nederlag för Napoleon.
Efter Napoleons nederlag kunde Karl Johan genomföra sin politiska plan. Danmark, som hade stött Napoleon, tvingades 1814 genom freden i Kiel att avträda Norge till Sverige. Norrmännen ville dock inte bli överförda till Sverige och försökte upprätta ett självständigt kungarike. Detta ledde till ett kort krig mellan Sverige och Norge sommaren 1814. Karl Johan ledde de svenska styrkorna i fälttåget. Kriget slutade med Mossekonventionen, där Norge gick med på att ingå i en union med Sverige. Samtidigt fick Norge behålla sin egen författning och en stor grad av inre självstyre. Därmed var unionen mellan Sverige och Norge ett faktum.
Då kung Karl XIII dog den 5 februari 1818 besteg Bernadotte tronen som Karl XIV Johan i Sverige och Karl III Johan i Norge. Han blev därmed den förste kungen av huset Bernadotte, en dynasti som än idag sitter på den svenska tronen. Som kung styrde han de båda rikena fram till sin död 1844.
Karl XIV Johan förde en försiktig och realistisk utrikespolitik. Han ville hålla Sverige och Norge utanför de stora europeiska konflikter som hade präglat slutet av 1700-talet och början av 1800-talet. Han strävade därför efter att upprätthålla goda relationer med Ryssland och de andra europeiska stormakterna. Denna politik bidrog till att etablera en tradition av fred och stabilitet i Sverige.
Inrikespolitiskt var han relativt konservativ. Han ville behålla kungamakten och hamnade ofta i konflikt med liberala grupper i riksdagen. Samtidigt bidrog hans långa regeringstid till ekonomisk utveckling och stabilitet i både Sverige och Norge. Infrastruktur, handel och förvaltning moderniserades successivt och länderna upplevde en period av fred efter många år av krig i Europa.
Bernadotte gifte sig 1798 med Désirée Clary från Marseille. Hon kom från en förmögen köpmansfamilj och hade tidigare varit förlovad med Napoleon Bonaparte. Paret fick en son, Oscar, som senare blev kung av Sverige och Norge som Oscar I. Drottning Désirée trivdes dock inte i det svenska klimatet och tillbringade långa perioder i Frankrike innan hon senare bosatte sig permanent i Sverige.
Karl XIV Johan avled den 8 mars 1844 i Stockholm, 81 år gammal. Han hade då regerat i mer än 25 år. Efter hans död övertog hans son Oscar I tronen i både Sverige och Norge.
Karl XIV Johan anses vara en av de mest anmärkningsvärda gestalterna i nordisk historia. Hans liv är en unik resa från vanlig fransk soldat till marskalk i Napoleons armé och slutligen kung över två nordiska riken. Samtidigt grundade han ätten Bernadotte, som än idag är Sveriges kungafamilj, och hans politik bidrog till en lång period av fred och stabilitet i Skandinavien.

SOMMARKRIGET 1814

Det finns bara en bild i kapitelmappen...

Det finns tre dramatiska år i den senaste norska historien. Det sista är 1940, med neutralitet, tyskt anfall, Nasjonal Samlings försök till statskupp, Stortingets begäran om kung Haakons abdikation och NS som enda statsbärande parti. Försvarets roll i vårkriget 1940 är knappast ärofull. Detsamma kan sägas om Frankrikes och Englands bidrag.

Deet är 1905 som är nästa steg tillbaka i tiden. Norrmännen gick in i året som undersåtar till den svenske kungen, från den 7 juni gjorde Stortinget uppror och landet blev ett interregnum. Försvaret var på topp och folkets kampvilja var stor. Vid förhandlingarna i Karlstad måste Norge göra avsevärda kmen vi undvek krig. Från november 1905 var Håkon VII ny norsk kung i ett självständigt kungarike. Försvaret spelade sin roll med bravur.
Det sista året är det märkligaste. Det var 1814. Både förspelet och händelserna detta år är så fantastiska, för att inte säga otroliga, att hela historien skulle kunna utgöra grunden för en thrillerserie på TV. Dramat började 1810. Högst överraskande valde svenskarna prins Christian August av Augustenborg till ny svensk kronprins, trots eller på grund av att han ledde de norska styrkorna söderut. Dramat fortsatte när den nye, numera svenske, kronprinsen plötsligt avled av en stroke under en militärparad samma år.
Västa valet föll på prinsen av Ponte Corvo, marskalk Jean Baptiste Bernadotte, en av Napoleons främsta generaler. Bernadotte ville bli både kronprins och senare kung av Sverige efter den senile Carl XIII.  Han lovade att täcka den svenska statsskulden med sin personliga förmögenhet och att byta religion från katolsk till protestantisk. Att han bara två år tidigare hade lett en spansk armé på Jylland i väntan på att anfalla Sverige glömdes bort.
Svenetianarna behövde en ny kraftfull ledare och hoppades förmodligen också att Bernadotte skulle kunna ta tillbaka Finland, som hade förlorats till ryssarna 1809. År 1810 var Ryssland och Frankrike allierade, men Bernadotte visste att Napoleon var missnöjd med sin ryska allierade och ville gå i krig i nära framtid. Ett krig öppnade upp nya perspektiv. Genom att liera sig med Frankrikes fiender skulle han få stöd för sin nya plan: att ta Norge från Danmark. Bernadotte lovade ryssarna att de skulle få behålla Finland så länge de stödde erövringen av Norge.
I 1812 kom kriget som Bernadotte hade förutspått. År 1813 deltog svenska trupper i koalitionen mot Napoleon, som bestod av England, Preussen, Ryssland och Österrike. Men han lät inte sina soldater rycka in i själva Frankrike, helt enkelt för att Sveriges nya och nära förestående kungavärdighet hade ökat: han ville hellre bli kung av Frankrike efter Napoleons slutliga fall.
I januari 1814 besegrade han danska styrkor i norra Tyskland och tvingade den danske kungen Fredrik VI att avträda Norge vid freden i Kiel.
Paragraf 4 var den viktigaste. Den slog fast att hela kungariket Norge i fortsättningen skulle tillhöra Sveriges kung med full äganderätt och suveränitet och bilda ett med Sverige förenat rike. I klartext: Norge skulle inte införlivas med Sverige utan styras suveränt av den svenske kungen.
Nyheten om Kielfreden nådde Norge och guvernören Christian Frederik, kung Frederik VI:s kusin och tronarvinge. Han beslöt sig för att göra uppror. Resten av tiden fram till den 17 maj eresten av tiden fram till den 17 maj är norsk historia med grundlagen vid Eidsvoll som höjdpunkt. Bernadotte fick inte ta sitt nya kungarike i besittning, han var fortfarande i tjänst med sin armé på kontinenten.
Så var norrmännen i säkerhet för tillfället. Och de 112 lagstiftarna på Eidsvoll lade till en paragraf 15 som ytterligare skulle blockera Bernadotte: "Kungen skall alltid ha bekjendt og bekjende sig til den evangelisk-lutherske Religion".
Den 17 maj antogs konstitutionen och stadshållaren Christian Frederik valdes till kung i det självständiga Norge.  Jubel och nya djärva ord följde, men verkligheten var dyster. Det nya och självständiga Norge fick inget stöd från Ryssland, England, Preussen eller Österrike. Vi stod ensamma. Till och med det smygande stödet från Frederik VI ställdes in.
Bernadotte var tillbaka i Sverige den 29 maj 1814. Nu skulle Norge få ångra sitt uppror mot Kielfreden och sitt olagliga val av kung. En militär kraftmätning var nu nära förestående. Sverige skulle vinna, med hela Europa bakom sig. Men han hade bråttom och blev mycket upphetsad över ttanken på "le diable prince danois", det vill säga Christian Frederik. I ett vredesutbrott ska Bernadotte ha sagt att han var beredd att föra krig i tusen år och offra halva Sveriges och Norges befolkning för att unionen skulle kunna förverkligas, även om länderna bara skulle bli ödemark. Men det franska raseriet lade sig snart och mer konkreta planer kunde göras upp.
Jean Baptiste Bernadotte var en försiktig general.  Han ville ha en överlägsen och snabb seger över den usla norska krigsmakten. Därför planerade han att använda allt han hade till sitt förfogande.
Ooch han var tvungen att göra det ensam. Kungen, Carl XIII, var värdelös. År 1814 var han 68 år gammal och hade tillträtt tronen 1809 som yngre bror till Gustav III. Han betecknas som senil, i och med att måtminstone mycket sömnig. Efter att Bernadotte blivit hans adoptivson och svensk kronprins sägs han ha suttit med regeringspapper på sitt kontor, somnat, glidit av stolen och hamnat under bordet.
Han hittades av den tjänstgörande officeren, som utbrast: "Herregud, Ers Majestät ligger där och regerar! ".  Bernadotte fick planera ensam.
Det fanns flera sätt att erövra Norge. 1) Anfalla Trondhjem. 2) Attackera Kristiania från öster, från Vermland och 3) Attackera Kristiania från söder där han visste att de norska styrkorna var koncentrerade.
Det sista alternativet valdes. För att kunna förverkliga denna plan måste Hvaleröarna först tas ur militärt bruk. Hvalerområdet var strategiskt viktigt av flera skäl. Det låg nära både Strømstad och Dynekilen. Dessutom skyddade öarna inloppet till Iddefjorden och den starka Fredrikstens fästning. Hvaleröarna skyddade också mynningen av floden Glomma och därmed Glommalinjen, som var norrmännens naturliga försvarslinje österut.  Hvaleröarna var också tänkta att bli en framskjuten försvarsbas för Fredrikstens fästning, en fästning som varken svenskar eller norrmän hade någon större tilltro till.
Norges försvar sommaren 1814 bestod av totalt 25.000 man, varav en del var dåligt utrustade och många saknade stridserfarenhet. Försvaret var baserat på Hvaleröarna och på arméförband utplacerade på ömse sidor om Kristianiafjorden.  Som säkerhet mot ett svenskt anfall, inte på Hvaler, men på västra sidan av fjorden, placerades de norska sjögående fartygen i området Tjøme - Frederiksvern. År 1814 hade Norge inga linjeskepp eller fregatter, utan endast brigger.  Briggarna kan bäst beskrivas som små fregatter. De var ca 29 meter långa, hade ett deplacement på ca 330 ton, en besättning på 100 man och en beväpning på 18 18-pundiga kanoner, knappt hälften av en fregatts.
Det svenska anfallet kom på morgonen den 26 juli. De första sjöstridskrafterna gav sig ut från Strømstad med ett tydligt mål, Hvaleröarna. Där var de väntade.  Kommendörkapten Thomas Fasting hade 33 kanonslupar och sju kanonbåtar till sitt förfogande.  De var utplacerade i Skjærhalden och Helleskilen på Kirkøy, i Røed och Negården på Søndre Sandøy och i Gravingsundet på Nordre Sandøy. Tillfälliga landbatterier installerades också på dessa tre öar och på Arisholmen.
Det första svenska anfallet hindrades av regn och stiltje, och först dagen därpå nådde svenskarna Sekken utanför Dynekilens mynning. Omfattningen av den svenska sjömakten avslöjades nu under ledning av generalamiral Johan af Puke. Den totala svenska flottan bestod av fyra linjeskepp, tre fregatter, 12 kanonbåtar och 50 kanonslupar.  Kanonsluparna var inte rena stridsfartyg utan stod under arméns befäl och hade 4.000 soldater ombord, trupper som skulle användas vid landstigningar. Detta sägs ha gjort af Puke mycket arg: "Vad i helvete har vi med armén att göra? De får slåss på land och vi får slåss till sjöss."
Såsynen av den överväldigande svenska styrkan fick den norske Hvalerbefälhavaren, kapten Fasting, att inse att han hade allt att förlora på att ge sig in i strid. Dessutom hade han fått order från kung Kristian Frederiks adjutant att roddflottiljen inte fick "hasardiseras", det vill säga riskeras.
Fasting bestämde sig för att retirera norrut mellan Hvaleröarna och sedan sätta kurs västerut över Kristianiafjorden mot den tillfälliga säkerheten i Vallø.
Svenetianarna upptäckte snart att kanonbåtarna vid Hvaler hade rymt. Detta faktum gjorde kronprins Carl Johan mycket irriterad. Hans önskan var att göra den norska roddflottiljen oförmögen till militärt motstånd, vare sig vid Hvaler eller någon annanstans. Men övergivandet av Hvaler hade en stor fördel, sett ur ett svenskt perspektiv. Vägen till Fredrikstad var nu vidöppen, liksom vägen över Svinesund och infarten till Fredriksten.
Den 28 juli hade svenska sjöstridskrafter nått Fredrikstad. Det norska landförsvaret av Kråkerøy, söder om fästningsstaden, övergavs. Allt var förberett för ett svenskt anfall mot staden och fästningen.
Den svenska armén hade ännu inte förflyttat sig.  Huvudstyrkan bestod av två armékårer under ledning av fältmarskalk von Essen. Den bestod av svenska soldater i reservarmén och uppgick till 20.000 man, fördelade på 35 infanteribataljoner, 5 kavalleriskvadroner och 67 kanoner i artilleriet.
Armekorps II leddes av Carl Johan själv och bestod av de soldater som han hade lett under kriget i Tyskland. Detta skulle bli Sveriges elit och bestod av 21.000 man, fördelade på 20 bataljoner, 13 skvadroner och 50 fältartilleripjäser.
Någarna saknade tillförlitliga underrättelser om varifrån det svenska anfallet skulle komma. Det kunde komma mot Ørje och utvecklas direkt mot Kristiania, det var också möjligt att det skulle komma mot Kongsvinger - Elverum, eller mot den västra sidan av Kristianiafjorden. Det mest sannolika scenariot var ett anfall söderifrån, från Båhuslen mot Svinesund och Fredriksten. De norska trupperna var därför utplacerade så att de kunde använda Glomma som försvarslinje.
Det sista alternativet blev det faktiska. Den 30 juli 1814 korsade von Essen med sin armékår den sydligaste gränsen mot Prestebakke. I vägen stod kapten Spørck med tre kompanier.
Spørck var en modig officer, men han var tvungen att ge vika för övermakten. Han drog sig tillbaka från
Prestebakke till Idd och därifrån till floden Tistedalselven nära Halden. Svenskarna följde långsamt efter och kunde glädja sig åt Kristian Frederiks tidigare "skrytsamma ord": "Aldrig har någon försvarat en krona och de människor som gav den till honom sämre".
Svenetianarna kunde inleda belägringen av Fredriksten och staden Halden. Staden Halden drabbades hårt, men fästningen var ointaglig, 1814 som alltid tidigare. Inget svenskt bombardemang hjälpte och fästningens befälhavare Ohme gav inte upp.
I dagarna som följde kom två viktiga händelser. Den 4 augusti kapitulerade Fredrikstads fästning. Utan norskt lokalförsvar på Kråkerøy, utan skansar och nästan utan artilleri såg befälhavare Hals inget annat alternativ än att hissa den vita flaggan den 4 augusti. Kung Carl XIII var också närvarande under bombardemanget från de svenska linjeskeppen. Han fick hjälp ombord på linjeskeppet "Gustaf den store" och var rörd till tårar "att än en gång leda flottan in i elden". Övergivandet av Fredrikstads fästning kritiserades skarpt vid den här tiden och Hals dömdes till döden, men benådades senare.
Carl Johan korsade själv Svinesund med sin del av armén den 2 augusti. Han åtföljdes av sin 15-årige son Oscar. Han blev kung av Norge 1844. Carl Johan skyndade sig inte heller norrut, säker som han var på seger. Han hade 45.000 man med sig mot norrmännens 25.000. Svenskarna var välutrustade med uniformer, mat och dryck och inte minst vapen och krut. Norrmännen hade det däremot sämre ställt. De norska soldaterna hade fått nya uniformer i gråbrunt tyg som en förändring från de tidigare danska och röda tunikorna. De nya uniformerna påminde nästan om kamouflagedräkter. Men bristen på kraftfulla fältkanoner var prekär; de flesta var av amusettyp, ettpundskanoner där soldaterna kunde bära de små, runda kanonkulorna i fickan.
Den norska soldatmaten var inte heller bra. Dieten bestod av härsken sill eller stockfisk och dåligt stekt rågbröd. Bristen på vatten var också påtaglig. Efter kriget berättade flera soldater att de hade tvingats dricka myrvatten med grodyngel i. Avsaknaden av ordentligt krut var förmodligen det allvarligaste problemet. Dåligt krut hade plågat det norska försvaret ända sedan 1807. Det dåliga krutet påverkade och minskade räckvidden för musköter och kanoner till hälften av den svenska räckvidden.
Huvuddelen av den norska armén var uppställd på båda sidor om floden Glomma i de nuvarande fylkena Østfold och Akershus, nära kung Christian Frederiks stab.
Längre norrut, söder om Kongsvinger, stod överste Krebs med sina tre bataljoner, Akershus skarpskyttar, Søndenfjell skilöpare och en bataljon ur Trondhjems regemente.
Te hade sammanlagt 2.500 man. Deras uppdrag var att stoppa ett svenskt anfall över gränsen vid Magnor.
Anfallet kom natten till den 1 augusti. Det leddes av överste Gahn med fem bataljoner som tillsammans hade lika många man som norrmännen på andra sidan. De norska utposterna trycktes tillbaka, men Gahn lyckades inte vinna någon avgörande seger. Norrmännen väntade i en väl förberedd ställning vid Lier, väster om Vingersjøen. Vid 15-tiden den 2 augusti avlossades de första skotten. Svenskarna stormade fram mot den norska skansen, men varken infanteri eller kanoneld hade någon effekt på norrmännen. När svenskarna hade kommit tillräckligt nära fick kapten Lied order om att gå till motattack. Med bajonetter och rop på "Hurra!" drev de ut svenskarna från skansen och jagade tillbaka dem till försvaret i en skogsdunge. Nya svenska attacker följde.  Svenskarna ställde upp sig och sköt salvor, medan norrmännen sköt enstaka skott mot utvalda mål.
Den 5 augusti följde nya norska segrar. Vid Matrand och Skotterud pressades överste Gahn längre tillbaka mot gränsen.  De totala förlusterna är svåra att beräkna. Vid Lier förlorade Krebs 27 man dödade och svårt sårade, medan de svenska förlusterna uppgick till 133 man. Men glädjen över denna lokala norska seger skulle bli kortvarig.  Diplomatin tog nu över efter krigskonsten.
Carl Johan hade två mål med sommarkriget 1814: Han måste avsätta den norske kungen Kristian Fredrik och samtidigt förhindra att kriget drog ut på tiden. Med sin överlägsna truppstyrka ansåg han sig ha råd med generösa förhandlingar. Dagarna kring den 5 augusti kunde norrmännen ha utkämpat ett försvarsslag vid Rakkestad med utsikter till seger - om än kortvarig. Men Kristian Frederik gav inte de nödvändiga orderna. Norrmännen fortsatte att retirera väster om floden Glomma.
Det var nu som Carl Johan tog initiativet. Han hittade två välkända norrmän som fick i uppdrag att besöka Christian Frederik med ett förslag till vapenstillestånd. De svenska villkoren var nya och mer smickrande, sett med norska ögon. Visserligen måste Kristian Frederik omedelbart avsäga sig kronan och återvända till Danmark. Å andra sidan var man från svensk sida beredd att erkänna 17 maj-författningen - med de ändringar som en union med Sverige krävde. Kielfreden nämndes inte, inte heller att norrmännen skulle behandlas som rebeller och förrädare.
Kristian Frederik gick med på att förhandla. Förhandlingarna hölls i Moss, vid Moss järnverks huvudkontor, den 10-14 augusti. Carl Johans sändebud i Moss, general Skjøldebrand, skrev att han var förvånad över att Kristian Fredrik inte var ensam, utan omgiven av så många officerare att de kunde ha lett en armé på 200 000 man. Han fortsätter med att beskriva kungen som en man med ett vackert utseende, om det inte vore för att den del av hans kropp där hans hjärta hade sjunkit var lika stor som en välutrustad jungfru... Slutligen noterar han att kungen är så nervös att han kollapsar så fort han hör skottlossning på avstånd. Så det är inte ett lysande vittnesmål. Men huvuddragen i förhandlingarna kvarstod, förutom att Kristian Fredrik skulle abdikera först efter att riksdagen hade sammankallats.
Det skedde den 10 oktober 1814, och Kristian Fredrik lämnade Norge och norrmännen. Något norskt jubel blev det inte. Under hösten 1814 kallades Kristian Frederik för "klänningskungen", "teaterkungen" och "kjolkungen". Det fanns en stor bitterhet över att han hade fört kriget så svagt, så defensivt och försiktigt.  Det kunde ha varit dikterat av kungens motvilja mot död och blod, men senare historiker har gett honom mer rättvisa. Han kunde inte föra ett utdraget krig mot en numerärt underlägsen svensk armé och inte heller mot alla Europas stormaktereuropas alla stormakter. Han räddade grundlagen och gjorde sig av med bestämmelserna i Kielfreden om att Norge skulle överlämnas till den svenske kungen med full suveränitet. Då blev hans eftermäle vad det blev.
Carl Johan hade också uppnått nästan allt som han hade gått i krig för. Krebs seger över Gahn var en episod, liksom det faktum att Ferdrikstens fästning inte kapitulerade förrän efter det att freden i Mosse hade slutits.
Han hade sluppit undan ett långt och utdraget fälttåg och stod som segrare innan fredskongressen i Wien sammanträdde. Den före detta revolutionssoldaten fastnade i salen som den svenske kronprinsen.
Fälttåget i Norge genomfördes med stor svensk hänsynsfullhet. Det har spekulerats i att Karl Johan skulle få norskt stöd om svenskarna tröttnade på honom som kung av Sverige och ville ha tillbaka Wasafamiljen. Slutligen kom ett annat förhållande att spela in. En oblodig
felttog i Norge, omskrivet i franska tidningar, skulle möjligen öka hans chanser att bli kung av Frankrike om fransmännen tröttnade på Ludvig XVIII.
Asammantaget kan sommarkriget 1814 betecknas som en norsk framgång, mindre militärt än diplomatiskt. Unionen med Sverige fram till 1905 var en bra tid för Norge. Vi var inte förtryckta av svenskarna, hade en stadig materiell tillväxt och levde i fred. Nationalkänslan växte sig stark och vi hade våra många hjältar, från Nansen och Amundsen till Ibsen och Hamsun. Att vara lillebror i en familj kan ha sina fördelar.